У х в а л а

22 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 753/1203/18-ц

провадження № 61-44217св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадженняпитання про зупинення касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Крістал Сіті» про стягнення коштів за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Миклуш Марини Ігорівни - на постанову Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року у складі суддів: Кравець В. А., Лапчевської О. Ф., Волошиної В. М., та за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Крістал-Сіті» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року у складі судді Гальонкіної Ю. С. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року у складі суддів: Кравець В. А., Лапчевської О. Ф., Волошиної В. М.,до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 904/4507/18-ц,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «Крістал Сіті» (далі - ТОВ «Крістал Сіті») про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що 14 січня 2015 року між ним та ТОВ «Крістал-Сіті» було укладено попередній договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тімоновим Є. І. та зареєстрований в реєстрі за № 13. На забезпечення виконання умов за попереднім договором між сторонами того ж дня укладено договір про забезпечення виконання зобов`язань за № 995/5/2/26, згідно якого він сплатив відповідачу 268 981 грн 89 коп. та сторони зобов`язалися укласти основний договір протягом третього кварталу 2016 року, але не раніше отримання товариством правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна.

Зазначав, що він сплатив обумовлену договором суму, проте відповідач взятих на себе зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу не виконав, з вини відповідача у встановлений попереднім договором строк основний договір так і не був укладений, що свідчить про припинення зобов`язань за попереднім договором та наявність підстав для повернення сплачених позивачем грошових коштів.

Вказував на те, що на неодноразові вимоги грошові кошти повернуті лише частково, при цьому решта коштів безпідставно перебуває на рахунках відповідача, а тому просив стягнути суму боргу (відповідний залишок коштів) з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.

11 квітня 2018 року представник позивач до місцевого суду подала додаткові пояснення та новий розрахунок боргу з урахуванням часткової сплати коштів відповідачем, визначивши загальну суму, що підлягає стягненню з відповідача, у 149 218 грн 39 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача кошти, сплачені позивачем на виконання попереднього договору та договору про забезпечення виконання зобов`язань в сумі 149 218 грн 39 коп., 1 492 грн. 18 коп судового збору та 69 087 грн витрат на професійну правничу допомогу (гонорару адвоката). Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві повернути ОСОБА_1 частину судового збору, сплаченого ним при поданні позовної заяви, а саме - 1 857 грн 82 коп. В решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у судовому засіданні представник відповідача визнав позовні вимоги, що відповідає також позиції ТОВ «Крістал Сіті», викладеній у відповіді на вимогу позивача про повернення коштів, де товариство вказує про те, що визнає заборгованість та зобов`язується повернути кошти найближчим часом. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, умовам договору та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд без з`ясування і дослідження усіх обставин справи ухвалює рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених позивачем на забезпечення виконання зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу квартири, у зв`язку з тим, що відповідач не виконав умов попереднього договору купівлі-продажу та не уклав з позивачем основний договір у відповідний строк (протягом третього кварталу 2016 року), а тому зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти (стаття 526 ЦК України). Отже, з ТОВ «Крістал-Сіті» на користь ОСОБА_3 потрібно стягнути з урахуванням здійсненої відповідачем часткової сплати коштів та додаткових пояснень представника позивача з цього приводу та наведених ним розрахунків 68 981 грн 89 коп. залишку коштів, сплачених позивачем на виконання попереднього договору купівлі-продажу та договору про забезпечення виконання зобов`язань, 69 555 грн 88 коп. інфляційних втрат за весь час прострочення, починаючи з 01 жовтня 2016 року, та 10 680 грн 62 коп. трьох процентів річних від простроченої суми, як передбачено статтею 625 ЦК України. Також з відповідача відповідно до вимог статей137, 141 ЦПК України підлягають стягненню понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката, а саме - гонорар керуючого Адвокатського бюро «ФОКС» Марини Миклуш» адвоката Марини Миклуш за послуги, надані позивачу на підставі договору про надання юридичних послуг, укладеного між сторонами 10 грудня 2016 року та детального розрахунку, який наведений у рахунку від 21 лютого 2018 року за № 79-17/2016 у розмірі 69 087 грн. Клопотання представника відповідача про зменшення розміру цих витрат у десять разів не підлягає задоволенню та є необґрунтованим, оскільки він не надав доказів того, що ці витрати не є співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову або значенням справи для сторін, як передбачено частиною четвертою статті 137 ЦПК України, натомість клопотання ґрунтується тільки на припущеннях, які не спростовують наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року рішення суду першої інстанції змінено шляхом зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу (гонорару адвоката) з 69 087 грн до 32 тис. грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що аналіз положень Додаткової угоди про умовний гонорар дають підстави для висновку, що його умовами визначено оплату не лише наданих юридичних послуг, а й факту досягнення позитивного для особи, в інтересах якої укладено договір, результату судового розгляду цивільної справи. До суми гонорару адвоката не може входити сума коштів, що була присуджена місцевим судом, сума гонорару в даному випадку, відповідно до умов договору та додатково укладених до нього додаткової угоди про умовний гонорар та специфікації, має бути розрахована, виходячи з 20 % від тієї суми, що була добровільно сплачена відповідачем. Відповідно до додаткових пояснень, наданих представником позивача, ТОВ «Крістал-Сіті» було добровільно сплачено 160 тис. грн, а, отже, гонорар адвокатського бюро складає 32 тис. грн (160 000 грн.*20%). Виходячи з наведеного, позивач має право на компенсацію витрат, пов`язаних з правничою допомогою, наданою Адвокатським бюро «Фокс» Марини Миклуш» в особі керуючого Миклуш М.І. відповідно до договору № 17/2016 про надання юридичних послуг (правової допомоги) (далі Договір) та додатково укладеної до нього Додаткової угоди про умовний гонорар в розмірі 32 тис. грн.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - Миклуш М. І. - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що за 1,5 року тривалості спору йому надано професійну правничу допомогу на суму 69 087 грн, проте апеляційний суд безпідставно зменшив указану суму до 32 тис. грн.

У касаційній скарзі ТОВ «Крістал Сіті» просить скасувати судові рішення та відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у постанові від 12 червня 2018 року Верховний Суд виклав правову позицію про недопустимість стягнення з іншої особи «гонорару успіху адвоката», тобто гонорару, поставленого у відсоткову залежність від позитивного результату у справі. Позивач не поніс витрати на правничу допомогу, а тому вони не підлягають стягненню із відповідача.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи з Дарницького районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2020 року зупинено виконання постанови Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2018 рокудо закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Положеннями пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 15 серпня 2019 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки) справу № 904/4507/18 разом із касаційними скаргами ПрАТ «РОЗІВСЬКИЙ ЕЛЕВАТОР» передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої ГПК України з тих підстав, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

За висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виключна правова проблема полягає у відсутності чітких правових підходів у питанні можливості віднесення до судових витрат, які розподілені за результатами розгляду спору, бонусів, передбачених договором про надання правничої допомоги, залежно від результатів розгляду справи, тобто так званого «гонорару успіху».

Обґрунтовуючи підстави передачі справи № 904/4507/18 до Великої Палати Верховного Суду, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, зазначив про те, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в частині стягнення додаткової винагороди адвоката за досягнення позитивного рішення у справі у розмірі 5 тис. грн, керувалися тим, що за своїм змістом і правовою природою така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 Цивільного кодексу України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат, досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг. Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 462/9002/14-ц, від 3 липня 2019 року у справі № 757/20995/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 826/8107/16, від 10 липня 2019 року у справі № 912/2391/16.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 401/1466/15-ц застосовано дещо інший правовий підхід, а саме: відмова сплатити винагороду, на яку при укладенні цього договору розраховував позивач, є істотним порушенням його умов. Отже, існує істотна різниця між тим, на що розраховував позивач (Адвокатська компанія), укладаючи цей договір, і тим, що в дійсності він отримав. Такі ж правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13. Також Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду послався на постанову Верховного Суду України від 8 квітня 2014 року у справі № 3-7гс14 де висловлено позицію, що бонусний платіж за обумовлену роботу на підставі договору про надання юридично-консультаційних послуг підлягав сплаті на підставі оформленого належним чином акта приймання-передачі виконаних робіт, за умови не тільки виконання юридичних послуг, що оплачувалося гарантованим платежем, але і досягнення економіко-правового ефекту для замовників, що могло бути оплачено бонусним платежем. Цей ефект сторони у договорі визначили конкретно - як прийнятний для замовників результат. Тому включення такого результату до змісту розуміння поняття послуги, зазначеної у статті 901 Цивільного кодексу України, може забезпечити правильне застосування норм матеріального права при вирішенні цього спору. Зміст предмета послуги за договором між сторонами складається як із власне професійних юридичних дій виконавця, невіддільних від його особи, так і з позитивного для замовника ефекту від таких дій. Серед іншого, Верховний Суд України у постанові від 28 листопада 2011 року у справі № 6-55цс11 висловив позицію про те, що чинне законодавство не містить заборони на визначення розміру плати (гонорару) за надані послуги (правова допомога) у вигляді відсотків від досягнутого кінцевого результату (фактично стягнутої заборгованості), а тому посилання позивача на те, що договір не відповідає вимогам статей 203, 901, 903 Цивільного кодексу України, Закону України «Про адвокатуру», Правилам адвокатської етики, є безпідставними.

Ухвалою Великої Палати Верховного Судувід 15 жовтня 2019 року справу № 904/4507/18 призначено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 10 березня 2020 року. У судовому засіданні розгляд справи перенесено на 12 травня 2020 року.

Враховуючи те, що на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано судове рішення у подібних правовідносинах, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Крістал Сіті» про стягнення коштів за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Миклуш Марини Ігорівни - на постанову Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року у складі суддів: Кравець В. А., Лапчевської О. Ф., Волошиної В. М., та за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Крістал-Сіті» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року у складі судді Гальонкіної Ю. С. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року у складі суддів: Кравець В. А., Лапчевської О. Ф., Волошиної В. М.,до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 904/4507/18-ц,

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик