Справа №: 398/655/20
провадження №: 2-з/398/14/20
УХВАЛА

Іменем України

"30" квітня 2020 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі судді Орловського В.В., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №398/655/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Держгеокадастру в Кіровоградській області про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування за законом,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати за нею право постійного користування землею, площею 50 га, що розташована на території Новоселівської сільської ради, яка належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею, серія КР № 00285 від 11.10.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 236, призначення якої для ведення селянського (фермерського) господарства в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29 квітня 2020 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову, у якій він просить вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 50,00 гектар, кадастровий номер :02:000:9027, що розташована на території Новоселівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, право користування якою належало на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 №00283 ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява про забезпечення позову відповідно до частини першої статті 153 ЦПК розглядається без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Також суд враховує роз`яснення п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», згідно яких розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен, зокрема, з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась із заявою, позовним вимогам.

Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Таке тлумачення норм права щодо забезпечення позову відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного суду від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17

Як вбачається з позовної заяви і заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 та доданих до них документів, між позивачем ОСОБА_1 і відповідачами ОСОБА_2 , законний представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 виник спір з приводу права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 . Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору є Головне Управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.

Позивач просить забезпечити позов шляхом заборони невизначеному колу суб`єктів державної реєстрації та державних реєстраторів вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на земельну ділянку площею 50 га, кадастровий номер :02:000:9027. Оскільки відомості про належність позивачу ОСОБА_1 або спадкодавцю ОСОБА_6 права постійного користування зазначеною земельною ділянкою не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на думку позивача існує небезпека відчуження зазначеної земельної ділянки на користь інших невідомих позивачу осіб. Також за доводами позивача така загроза існує у зв`язку з діями Головного Управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, яке винесло постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП за використання землі без правовстановлюючих документів, яка у подальшому була скасована судом.

Враховуючи характер спору, який виник між позивачем і відповідачами, який стосується правовідносин спадкування, що виникли між ними, суд дійшов висновку про те, що застосування такого способу забезпечення позову, про який просить позивач, а саме заборони невизначеному колу суб`єктів державної реєстрації та державних реєстраторів, які не є учасниками справи та вимоги до яких позивач не заявляла, вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на земельну ділянку є неможливим, оскільки не відповідає характеру спору, що виник між сторонами, є неспівмірним позовним вимогам і виходить за межі предмету позову. Ні органи державної реєстрації, ні державні реєстратори не є сторонами і навіть не є учасниками справи за позовом ОСОБА_1 , вимоги до них позивачем не заявлялись, спір позивача з ними відсутній, тому відсутні підстави надавати оцінку вірогідності вчинення цими особами дій, що можуть унеможливити виконання рішення суду у цій справі.

Також суд вважає доцільним роз`яснити позивачу, що із цих же підстав неможливим є забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій Головному Управлінню Держгеокадастру у Кіровоградській області, оскільки воно у справі є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, вимоги до нього позивачем не заявлялось, а отже і спір з ним відсутній. За відсутності спору, неможливо надавати оцінку вірогідності вчинення Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області дій, що можуть унеможливити виконання рішення суду у цій справі. Заявлено позивачем спосіб забезпечення позову є неспівмірними та виходить за межі предметі позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-154 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №398/655/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Держгеокадастру в Кіровоградській області про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування за законом.

Ухвала суду може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області.

Ухвала набирає законної сили з часу її підписання суддею та підлягає негайному виконанню з дня її постановлення. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя В.В. Оловський