Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3284/19 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 26 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/3284/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_2 120500 грн. боргу за договором позики.

В обгрунтування своїх вимог зазначив, що 25 травня 2015 року між ним та відповідачкою укладено договір позики, на підтвердження якого ОСОБА_2 видала розписку про отримання нею 120500 грн. та взяла на себе зобов`язання повернути зазначені кошти.

Вказує, що 15 жовтня 2019 року він звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення вказаних коштів, однак боргові зобовязання залишились невиконаними.

Враховуючи ивщезазначене, ОСОБА_1 просив задовольнити його позов.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 120500 грн. заборгованості за договором позики від 25 травня 2015 року та судові витрати у розмірі 1205 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що в період з 19 червня 2006 року по 10 серпня 2018 року вона працювала головним бухгалтером в ТОВ «Імпульс», керівником якого є ОСОБА_1 . З метою погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями перед банком вона уклала із позивачем договір позики, згідно з яким отримала 120500 грн. Вони дійшли згоди, що за користування позикою сплачуються відсотки у розмірі 18 % річних. Вказану умову договору не було зафіксовано письмово.

Стверджує, що суму боргу погасила в повному обсязі протягом періоду з 31 липня 2015 року по 4 серпня 2017 року. Згідно із записами, які містяться в книзі розрахунків ОСОБА_1 , позивач своїм підписом підтвердив, що відсотки за вказаним боргом виплачено в повному обсязі і наявний лише основний борг 117700 грн. В рахунок погашення вказаної заборгованості із її заробітної плати щомісячно відраховувалось 500 грн., що загалом становить 20116 грн. 77 коп. Крім того, з банківського рахунку її сина ОСОБА_3 було знято кошти та сплачено позивачеві борг в розмірі 142000 грн.

Також вказує, що з її рахунку, відкритого на ФОП ОСОБА_2 , було знято 6000 грн. та передано позивачу в рахунок погашення боргу за цим договором позики. Таким чином, в період з 31 липня 2015 року по 4 серпня 2017 року за розпискою від 25 травня 2015 року було сплачено 168116 грн. 77 коп., з яких 120500 грн. - в рахунок основного боргу, 43914 грн. 32 коп.- в рахунок погашення відсотків та 3702 грн. 45 коп.- в рахунок погашення інфляційних нарахувань на суму боргу. Проте, вважаючи що сума інфляційних нарахувань є недостатньою, ОСОБА_1 відмовився повернути оригінал розписки після сплати боргу.

ОСОБА_2 також зазначає, що доказом виконання нею зобов`язань за договором позики є книга розрахунків, інформацію до якої внесено самим позивачем. Окрім того, долучена до апеляційної скарги книга відрахувань із її заробітної плати підтверджує факт погашення заборгованості. При вирішенні спору суд залишив поза увагою ту обставину, що вона не отримувала вимогу позивача про необхідність погашення заборгованості. Отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо наявності у неї боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що долучені до апеляційної скарги докази не містить жодної інформації, що стосується предмета спору, зокрема, підстави виникнення зобов`язання, їх розмір та валюту.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник підтримали апеляційну скаргу.

При цьому, ОСОБА_2 пояснила, що позика була надана за умови сплати відсотків у розмірі 18 % річних. У розписці зазначена умова договору не була вказана, оскільки позивач, не маючи дозволу на здійснення фінансових послуг, відмовився зазначати про сплату відсотків у розписці. Після її звільнення з роботи у ТОВ « Імпульс» ОСОБА_1 вказав, що вона додатково повинна сплатити ще кошти, оскільки відсоткова ставка у розмірі 18 % річних встановлюється лише для працівників, які працюють у даному товаристві, а для інших осіб нарахування відсотків здійснюється у більшому розмірі.

Представник ОСОБА_2 також звернула увагу на ту обставину, що долучені до апеляційної скарги витяги з книг відрахувань із заробітної плати та розрахунків є належними та допустимими доказами, які стосуються вказаного договору позики. Інші цивільно-правові угоди між сторонами не укладались, відтак записи позивача про погашення боргу та сплату відсотків стосуються виключного договору позики, укладеного між ними 25 травня 2015 року.

Окрім того, представник зауважила, що ОСОБА_2 перебувала із ОСОБА_1 у трудових правовідносинах, позивач був її роботодавцем й, сплативши в повному обсязі суму боргу, вона не могла вимагати від нього повернення розписки.

В судовому засіданні представник позивача не визнав апеляційну скаргу, зазначивши, що оригінал боргової розписки зберігається у ОСОБА_1 , оскільки борг не сплачений.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до змісту розписки від 25 травня 2015 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у позику кошти в сумі 120500 грн. з метою погашення заборгованості перед банком.

На виконання умов договору позики позивач передав ОСОБА_2 кошти: 25 травня 2015 року 20000 грн., 2 червня 2015 року 20000 грн., 30 червня 2015 року 40000 грн., 20 серпня 2015 року 40500 грн.

У розписці відсутні умови щодо сплати відсотків за користування позикою, а також строку її повернення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту погашення нею боргу за договором позики.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такий самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У ст. 545 ЦК України закріплене правило про те, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку по одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 надала суду декілька аркушів з рукописним текстом та підписами, які, як вона стверджує, виконані позивачем з метою фіксування розрахунків за спірним договором позики. Зокрема, поряд із текстом « ФОП ОСОБА_3 » зазначені суми та дати: 5000,00 06.02.17; 5000,00 08.02.17; 5000,00 17.02.17; 1000,00 24.02.17; 7000,00 01.03.17; 5000,00 06.03.17; 5000,00 13.03.17;1000,00 23.03.17; 5000,00 27.03.17; 5000,00 31.03.17; 5000,00 05.04.17; 7000,00 12.04.17; « ФОП ОСОБА_2 » - 1000,00 20.04.17; « ФОП ОСОБА_3 » - 5000,00 26.07.17; 5000,00 03.05.17; 5000,00 05.05.17; 5000,00 17.05.17; « ФОП ОСОБА_2 » - 1000,00 17.05.17; « ФОП ОСОБА_3 » - 5000,00 03.06.17; 4000,00 03.06.17; 5000,00 06.06.17; « ФОП Мастак» - 5000,00 07.06.17; «ФОП ОСОБА_3 » - 5000,00 19.06.17; « ФОП ОСОБА_2 » - 1000,00 19.06.17; « ФОП ОСОБА_3 »- 5000,00 19.06.17; 8000,00 03.07.17; 5000,00 05.07.17; 10000,00 10.07.17; 1000,00- 17.07.17; « ФОП ОСОБА_2 » - 1000,00 27.07.17; « ФОП ОСОБА_3 »- 5000,00 ; 5000,00 04.08.17.

Окрім того, ОСОБА_2 зазначила, що, обіймаючи посаду бухгалтера товариства, керівником якого був позивач, вона вела книгу обліку відрахувань з її заробітної плати, в якій поряд із сумами вказані дати із помітками « залік комп. за невик. відп.», « ФОП ОСОБА_4 », « зараховано ФОП ОСОБА_4 ». Також у книзі міститься запис: «основного боргу 117700,00, відсотків 15198,60 23.11.16».

Однак, вказані докази не містять інформації про те, що грошові кошти були сплачені саме в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 за спірним договором позики, що ставить під сумнів їх належність та допустимість. Посилання представника ОСОБА_2 на ту обставину, що між сторонами не укладались інші цивільно-правові угоди, відтак вказані записи свідчать про сплату коштів за договором позики 25 травня 2015 року, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки за правилами ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Також суду надано звіти щодо операцій по рахунках, відкритих на ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 , які свідчать про зняття готівкових коштів протягом періоду з 6 лютого 2017 року по 4 серпня 2017 року. Проте, зазначений факт не є беззаперечним доказом сплати цих коштів в рахунок погашення боргу за договором позики.

Заслуговує на увагу й та обставина, що вказаний договір укладений між позивачем та ОСОБА_2 , остання є боржником у даних правовідносинах й в силу приписів ч.2 ст.527 ЦК України вправі вимагати у кредитора доказів того, що обов`язок виконується належним боржником і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

В судовому засіданні також в якості свідків були допитані ОСОБА_3 та сер ОСОБА_5 ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_3 , який є сином відповідачки, пояснив, що був зареєстрований НОМЕР_1 та з 2013 року перебував у господарських відносинах із ТОВ « Імпульс», керівником якого є ОСОБА_1 . Розрахунки, пов`язані із здійсненням господарської діяльності, здійснювались між ними виключно у безготівковій формі. ОСОБА_2 працювала у ТОВ « Імпульс» й отримала у позивача в позику грошові кошти у розмірі 120500 грн., які повністю були сплачені у 2017 році. Повернення боргу відбувалось за рахунок коштів матері та коштів, які зберігались на його рахунку.

Свідок також пояснив, що вказані грошові кошти були зняті з його рахунку ОСОБА_2 на підставі відповідної довіреності протягом періоду перебування його на строковій військовій службі, з 2016-2018 років. Заборгованість за договором позики сплачувалась у готівковій формі.

Свідок сер ОСОБА_8 , який є чоловіком ОСОБА_2 , пояснив, що з метою погашення боргів за кредитом вони змушені були взяти у ОСОБА_1 в позику 120500 грн. Розписку підписала лише дружина, договір укладався у його присутності. За домовленістю із позивачем за користування позикою встановлено відсоткову ставку у розмірі 18 % річних. На виконання договору кошти сплачувались ОСОБА_1 щомісячно. Борг погашався за рахунок заробітної плати дружини та коштів, які знімались з рахунків дружини та сина. Кошти сплачувались готівкою, в національній валюті України. У серпні 2017 року зобов`язання було виконане в повному обсязі, проте позивач не повернув розписку. Після того, як дружина повідомила позивача про звільнення із ТОВ « Імпульс», він став вимагати сплати інфляційних нарахувань.

Також свідок звернув увагу на ту обставину, що розрахунки за спірним договором зафіксовані у долучених до апеляційної скарги книгах, які містять підпис позивача про отримання грошових коштів.

На переконання колегії суддів, покази свідків, а також долучені до апеляційної скарги зазначені вище письмові докази, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки оригінал боргової розписки зберігається у позивача, що відповідно до положень ч.3 ст.545 ЦК України свідчить про неповернення боргу.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Враховуючи вищезазначене, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2020 року,- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуюча Судді: