Справа № 464/3782/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/80/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Рудакова І.П. від 17 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Львівське комунальне підприємство «Хуторівка», Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року позов щодо кожної із заявлених позовних вимог задоволено повністю. Зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 2 та 3 поверхами будинку АДРЕСА_1 та привести сходову клітку до первісного стану. Зобов`язано ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 4 та 5 поверхами будинку АДРЕСА_1 та привести сходову клітку до первісного стану. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_1 та привести сходову клітку до первісного стану. Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 понесені та документально підтверджені судові витрати у розмірі 640 грн., а саме по 214 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 понесені та документально підтверджені судові витрати у розмірі 640 грн., а саме по 214 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені та документально підтверджені судові витрати у розмірі 640 грн., а саме по 320 грн. з кожного.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та їх представник ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі просять рішення змінити та в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішення скасувати та винести постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вважають, що рішення в частині зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 6 та 7 поверхами вказаного будинку та привести сходову клітку до первісного стану є відверто незаконним внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального законодавства, а тому у цій частині рішення підлягає скасуванню. Зазначають, що позивач жодним доказом не довів, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є належними відповідачами і саме на них слід покладати певні обов`язки. Так, суд, з`ясувавши, що наявні спірні двері знаходяться на сходовій клітці між 6 та 7 поверхами, на яких є 8 квартир (від 23 до 30) без будь-яких належних доказів вирішив, що демонтувати вказані двері зобов`язані двоє мешканців з квартири №28 . Так, суд взяв до уваги копію Довідки ЛКП №182 від 15.06.2016р. «про склад сім`і прописки» мешканців квартири АДРЕСА_3 , а також копію Акту №150 від 21.07.2016 року. Однак такі письмові докази суд взагалі не мав права брати до уваги, оскільки така Довідка та Акт є копіями, які ніким не завірені, оригінали таких документів відсутні і суд зобов`язаний був витребувати у позивача оригінали таких документів. Також суд не звернув увагу і на те, що навіть за такої «фіктивної довідки» власниками квартири є троє осіб, а позов пред`явлено до двох із них. Не звернув суд увагу і на те, що з 4 (чотирьох) власників квартири позов пред`явлено саме до двох жінок, в той час коли власниками є ще двоє дорослих чоловіків. З яких міркувань суд виходив, роблячи висновок про те, що спірні двері встановлювались саме двома жінками і саме ці жінки повинні їх демонтувати у оскаржуваному рішенні не зазначено. Також зазначають, що не звернув суд увагу і на той факт, що і на копії довідки і на копії Акту містяться підписи однієї і тієї ж людини - директора ЛКП ОСОБА_11. Однак візуально чітко видно, що біля прізвища ОСОБА_11 у вказаних документах стоять абсолютно різні підписи, що також вказує на їх фальсифікацію. Підтвердженням можливої фальсифікації є і те, що і на довідці і на Акті ніби-то містяться печатки, однак на таких практично відсутній будь-який текст. Окрім того зазначають, що суд не вказав, з яких законних міркувань зробив висновок, що саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснили незаконне будівництво, які і не зазначив докази на підтвердження таких висновків. Разом з тим, згідно ст. 376 ЦК України суд має право зобов`язати знести нерухоме майно виключно особу, яка вчинила таке будівництво. Порушення даної норми вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права. Також, звертають увагу, що на момент купівлі квартири у 2005 році і на момент коли відповідачі дізнались про наявність спірних дверей на сходовій клітці, відповідачці - ОСОБА_2 було тільки 10 років, а отже вона аж ніяк не могла встановлювати вказані двері. Під час розгляду справи у заочному порядку суд взагалі не досліджував питання часу встановлення дверей, які підлягають демонтажу, а цей факт мав суттєве значення для вирішення у встановленому порядку питання про застосування строку позовної давності за заявою зацікавленої особи. Вважають, що оскільки відповідачі були позбавлені можливості взяти участь у розгляді справи у суді першої інстанції, а отже були позбавлені можливості подати заяву про застосування строків позовної давності, то така заява підлягає розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 141, ч.2 ст. 247 ЦПК України, п.7 ст. 376, ст. 380, ч.2 ст. 382 ЦК України, п.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про систему технічного обслуговування, ремонту і реконструкції житлових будівель у містах і селах України, затверджений наказом Держитлокомунгоспу від 31.12.1991р. № 135, п.1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, пункт 2.37 глави ІІІ Загальні вимоги пожежної безпеки до утримання територій, будинків, приміщень, споруд, евакуаційних шляхів і виходів Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом МВС України №1714 від 30.12.2014р., та задовольняючи позов виходив з того, що позивач ОСОБА_4 проживає та зареєстрований у кв. АДРЕСА_4 . Власником будинку АДРЕСА_1 є Львівська міська рада . За останні роки мешканці будинку, без відповідних дозволів та погоджень, встановили між 2 та 3, 4 і 5, 6 і 7 поверхами перегородки з дверима, тобто облаштували кладові. Відповідно, облаштувавши зазначені перегородки, вони закрили вікна, які були на сходових клітках, чим обмежили освітлюваність сходових кліток та обмежили доступ до сміттєпроводів розташованих там. Так, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без дозволів та погоджень влаштували перегородку з дверима у першому під`їзді між 2 та 3 поверхами будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без дозволів та погоджень влаштували перегородку з дверима у першому під`їзді між 4 та 5 поверхами будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без дозволів та погоджень влаштували перегородку з дверима у першому під`їзді між 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до акту №150 від 21.07.2016р., складеного працівниками ЛКП «Хуторівка» за участю мешканців вищезазначених квартир, суд встановив, що кладова між 2 та 3 поверхами належить мешканцям квартири №7 , кладова між 4 та 5 поверхами належить мешканцям кв . №20 , кладова між 6 та 7 поверхами належить мешканцям кв. АДРЕСА_3 . 21.09.2015р. працівниками Державної служби України з надзвичайних ситуацій були оглянуті зазначені кладові між 4 та 5, 6 та 7 поверхами (кладова між 2 та 3 поверхами ще не була збудована) та винесли припис №168 про усунення порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, яким вказали про необхідність демонтажу зазначених перегородок з дверима (кладових). Також вказано що, таке переобладнання сходових кліток забороняється п. 2.37 Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом МВС України №1714 від 30.12.2014р. Отже, суд встановив, що відповідачі всупереч вимог матеріального закону, без отримання дозволу органів місцевого самоврядування та експлуатуючої будинок організації, незаконно встановили перегородки з дверима в нежилих приміщеннях загального користування, чимстворили позивачу перешкоди в користуванні належним майном та порушили вимоги пожежної безпеки. За вказаних обставин та вимог матеріального закону суд прийшов до висновку, про обґрунтованість вимог позивача та необхідність усунути перешкоди в користуванні нежилими приміщенням загального користування у першому під`їзді між 2 та 3, 4 та 5, 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 демонтувати за свій рахунок відповідні перегородки з дверима у першому під`їзді між відповідними поверхами будинку АДРЕСА_1 та привести сходову клітку до первісного стану та всі судові витрати покласти на відповідачів. У відповідності до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому суд вважав, що з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі: з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - по 214 грн. з кожного; з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - по 214 грн. з кожного; з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - по 320 грн. з кожного.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції - немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

30.05.2017р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ЛКП «Хуторівка», у якій просив зобов`язати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 2 та 3 поверхами будинку АДРЕСА_1 та привести сходову клітку до первісного стану; зобов`язати ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 4 та 5 поверхами будинку АДРЕСА_1 та привести сходову клітку до первісного стану; зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 демонтувати за свій рахунок перегородку з дверима у першому під`їзді між 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_1 та привести сходову клітку до первісного стану. Судові витрати просить покласти на відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проживає та зареєстрований у кв. АДРЕСА_4 . Ця квартира належить йому на праві приватної власності. За останні роки відповідачі без відповідних дозволів та погоджень, встановили між 2 та 3, 4 і 5, 6 і 7 поверхами перегородки з дверима, облаштувавши кладові. Відповідно, облаштувавши зазначені перегородки, вони закрили вікна, які були на сходових клітках, чим обмежили освітлюваність сходових кліток та обмежили доступ до сміттєпроводів розташованих там. Сходові марші це єдиний евакуаційний шлях для жителів 36 квартир які розташовані в цьому під`їзді. Державною службою України з надзвичайних ситуацій було винесено припис №168 про усунення зазначених порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, вказано про необхідність демонтажу зазначених перегородок з дверима (кладових). Відповідачі добровільно порушення не усувають. У зв`язку з чим просить усунути перешкоди в користуванні нежилим приміщенням загального користування шляхом зобов`язання відповідачів демонтувати за свій рахунок перегородки з дверима та привести сходову клітку до первісного стану.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 проживає та зареєстрований у кв. АДРЕСА_4 .

Власником будинку АДРЕСА_1 є Львівська міська рада .

За останні роки мешканці будинку, без відповідних дозволів та погоджень, встановили між 2 та 3, 4 і 5, 6 і 7 поверхами перегородки з дверима, тобто облаштували кладові. Відповідно, облаштувавши зазначені перегородки, вони закрили вікна, які були на сходових клітках, чим обмежили освітлюваність сходових кліток та обмежили доступ до сміттєпроводів розташованих там.

21.09.2015р. працівниками Державної служби України з надзвичайних ситуацій були оглянуті зазначені кладові між 4 та 5, 6 та 7 поверхами (кладова між 2 та 3 поверхами ще не була збудована) та винесли припис №168 про усунення порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, яким вказали про необхідність демонтажу зазначених перегородок з дверима (кладових). Також вказано що, таке переобладнання сходових кліток забороняється п. 2.37 Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом МВС України №1714 від 30.12.2014р.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без дозволів та погоджень влаштували перегородку з дверима у першому під`їзді між 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту №150 від 21.07.2016р., складеного працівниками ЛКП «Хуторівка» за участю мешканців вищезазначених квартир, встановлено, що кладова між 2 та 3 поверхами належить мешканцям квартири №7 , кладова між 4 та 5 поверхами належить мешканцям кв . №20 , кладова між 6 та 7 поверхами належить мешканцям кв. АДРЕСА_3 .

З листа Сихівського РВ м. Львова ГУ ДНС у Львівській області №1/*213РВ від 05.04.2017 року вбачається, що виходом на місце працівника інспекційного органу ДСНС встановлено порушення норм та правил пожежної безпеки у 1-му під`їзді будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 144 Конституції України, ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів місцевого самоврядування, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Згідно ч.2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У відповідності до ч.2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Також, відповідно до ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Також, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_12 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фондута за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) N4-рп/2004 від 02.03.2004р. , в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( 2482-12 ) треба розуміти так: Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім цього, відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до змісту пункту 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування, а у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до Постанови КМУ №406 від 07.06.2017 року «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» до таких робіт відносяться лише роботи з заміни існуючих заповнень віконних, балконних та дверних блоків. Всі інші роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, виконання яких передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, - потребує дозволу на виконання будівельних робіт.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі всупереч вимог матеріального закону, без отримання дозволу органів місцевого самоврядування та експлуатуючої будинок організації, незаконно встановили перегородки з дверима в нежилих приміщеннях загального користування, чим створили позивачу перешкоди в користуванні належним майном та порушили вимоги пожежної безпеки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в квартирі АДРЕСА_3 було зареєстровано троє осіб, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , який був неповнолітнім на момент подання позовної заяви в березні 2017 року.

У випадку претензій до інших співвласників квартири, відповідачі у даній справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 можуть пред`явити до них позов.

Крім цього, слід вказати і про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заперечили наявності кладової, що підтверджується підписом ОСОБА_1 на Акті №150 від 21.07.2016 року, де вказано, що кладова між 6 і 7 поверхом належить квартирі 28 , у якій зареєстровані відповідачі.

Також, відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надано доказів про те, що ними не було встановлено кладової на спростування доказів наданих позивачем і взятих до уваги судом.

Крім цього слід вказати і про те, що судом не береться до уваги позовна давність, оскільки така заява про застосування строку позовної давності повинна була бути подана в суд першої інстанції, однак відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такої в суді першої інстанції не подали, хоча знали про розгляд справи (а.с. 90).

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2020 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра