Ухвала

23 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 369/7339/17

провадження № 61-6621ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, стягнення нарахованих процентів за договорами банківського вкладу та штрафних санкцій,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» суми інфляційний втрат у розмірі 46 979, 00 грн; трьох проценти річних від простроченої суми 16 486, 35 грн; невиплачених відсотків за договором банківського вкладу від 17 квітня 2015 року № НОМЕР_2 - 31 827,32 грн; невиплачені відсотки за договором банківського вкладу від 15 квітня 2015 року № НОМЕР_1 - 102 666,48 грн, неодержаного доходу (упущеної вигоди) - 52 459,48 грн, а всього - 250 418,63 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 46 780,00 грн, три проценти річних від простроченої суми - 15 329,92 грн, невиплачені відсотки за договором банківського вкладу від 17 квітня 2015 року № НОМЕР_2 - 29 601,04 грн, невиплачені відсотки за договором банківського вкладу від 15 квітня 2015 року № НОМЕР_1 - 95 333,16 грн, неодержаний дохід (упущена вигода) - 47 709,75 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2019 року доповнено рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 травня 2019 року абзацом такого змісту: «Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 199,60 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі - 1 156,43 грн, розмір невиплачених відсотків за договором банківського вкладу від 17 квітня 2015 року № НОМЕР_2 - 2 226,28 грн, розмір невиплачених відсотків за договором банківського вкладу від 15 квітня 2015 року № НОМЕР_1 - 7 333,32 грн, розмір неодержаних доходів (упущеної вигоди) - 4 749,73 грн».

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмір 9 736,40 грн та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 3 153,31 грн, разом - 12 889,71 грн. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Згідно частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних, невиплачених відсотків, упущеної вигоди.

Ціна позову у справі складає 250 418,63 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 250 = 525 500,00 грн).

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга містить посилання на те, що дана справа становить значний суспільний інтерес та має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також, що дана справа має виняткове значення для заявника.

Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник в касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню;

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, стягнення нарахованих процентів за договорами банківського вкладу та штрафних санкцій відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко