Справа № 758/9663/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року місто Київ

Подільський районний суд м.Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Філіпповій О.В., Горбані О.В.,

Мариненко Я.С., Волошиній А.М., Гальчинській А.О.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 та адвоката Леуса А.Б.,

представників відповідача - ОСОБА_2 та адвоката Токменка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом громадянина Литовської Республіки ОСОБА_3 до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна», третя особа: юридична особа, утворена за законодавством Австрії, - «АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГмбХ" про стягнення сум, що належать працівникові при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2017 року позивач - громадянин Литовської Республіки ОСОБА_3 через свого представника за довіреністю звернувся до суду з позовом до відповідача - підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна», в якому просить суд стягнути річну премію у розмірі 3 211 696, 49 грн.

Позов мотивовано тим, що 30 березня 2016 р. АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ (надалі за текстом - Компанія), юридичною особою, створеною за законодавством Австрії під реєстраційним номером FN 403735 d та зареєстрований офіс якої знаходиться за адресою: Шубертрінг, 14, оф. 2.2., 1010, м. Відень , що є власником юридичної особи, створеної за законодавством України, ідентифікаційний код 30603572, із місцезнаходження: вул. Верхній Вал, буд. 68, 04071, м. Київ, Україна та ОСОБА_3 , громадянином Литовської Республіки, було укладено контракт, згідно якого останній наймається на посаду генерального директора Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК УКРАЇНА». 05.04.2016 р. Київським міським центром зайнятості було видано відповідачем дозвіл на застосування праці іноземців та осіб та осіб без громадянства № НОМЕР_3 на ім`я позивача на посаді генерального директора відповідача. Вказаний дозвіл дійсний до 05.04.2017 р. Згідно п. 5.1. та 5.2 ст. 5 Конвенції Контракт вступає в силу з 01.04.2016 р. та строк дії Контракту - 3 (три) роки за умови наявності дії дозволу на працевлаштування. Згідно п. 3.4 та 3.5 ст. 3 Контракту, залежно від обсягу виконання Працівником своїх щорічних завдань та ключових показників ефективності, за їх виконання Працівник має право на річну премію у розмірі 103 200 євро. Якщо працівник не здійснював свої повноваження увесь календарний рік, він має право тільки на пропорційну (співрозмірну) частину від річної надбавки. Будь-які періоди оплачуваної чи неоплачуваної відпустки або лікарняного повинні розглядатися як періоди, протягом яких Працівник виконує свою роботу відповідно до цього Контракту. Кожного року після підрахунку фінансових результатів за минулий рік, але не пізніше до кінця лютого місяця, Власник зобов`язаний оцінити ступінь виконання Працівником його річних завдань та запропонувати розмір річної премії. Працівник має право на річну премію, про яку йому повідомляється Власником у письмовій формі до кінця березня місяця відповідного року. У випадку якщо розмір річної надбавки не був повідомлений в цей термін, Працівник має право на 100 % річної премії, зазначеної у п. 3.4 вище. Річна премія виплачується в гривневому еквіваленті не пізніше регулярного терміну виплати заробітної плати Працівнику у квітні місяці року, наступного за роком, за який виплачується щорічна премія, та після вирахування всіх податків та зборів, передбачених чинним законодавством України. Повертаючись з щорічної відпустки на початку квітня 2017 р. позивачу повідомили про припинення з ним трудових відносин, у зв`язку з чим звернувся до відповідача з листами про виплату премії та повернення трудової книжки. Не отримавши відповідей, змушений звертатись до суду за захистом своїх прав.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 17.10.2017 р. матеріали вищевказаного позову передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 06.12.2017 р.

05.02.2018 р. стороною відповідача надано відзив на позовну заяву згідно якого, у зв`язку з викладеними обставинами в позові, відповідач зазначає про те, що самостійно оформив трудову книжку позивачу та не може виплатити суму премії , у зв`язку з тим що роботодавцем позивача є Компанія, а відтак відповідач по даній справі - є неналежним відповідачем.

05.02.2018 р. представником відповідача подано клопотання про залучення компанії - АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ - у якості співвідповідача, посилаючись на те, що Контракт укладений між позивачем та Компанією, а відтак, відповідач - не є належним відповідачем.

Ухвалою суду від 05.02.2018 р., з урахуванням заперечень сторони позивача, в задоволенні клопотання представників відповідача про залучення до участі в справі співвідповідача - відмовлено.

15.03.2018 р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої зазначено, що відповідач по справі - є належним відповідачем з урахуванням того, що посада позивача відповідно до Контракту називалась генеральний директор ПІІ «АМІК Україна», та завів трудову книжку на його ім`я, з огляду на що, - обов`язок з виплати премії, як складової частини заробітної плати, покладається на відповідача. Крім того, зазначено, що йому не відомо про угоду про розірвання трудового договору (контракту) взагалі, такої угоди не підписував, крім того, така угода датується 29.03.2017 р., тоді як в цей день позивач мав поїздку до Парижу, що підтверджується даними прикордонної служби, звільнення позивача, як зазначено в угоді, є дата 01.04.2017 р., тоді як фактичне звільнення згідно Наказу про звільнення відбулось 03.04.2017 р. При цьому, зазначено, що роботодавцем він не був повідомлений про результати його роботи, для відповідного підрахунку річної премії. Зазначено в такій відповіді також про те, що позивачем ефективно здійснювались свої повноваження, що підтверджується відповідними статтями журналів.

21.06.2018 р. представником позивача подано додаткові пояснення, згідно яких висловлено думку щодо незаконності звільнення позивача та позбавлення його премії.

23.03.2018 р. представником відповідача долучено до справи пояснення АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ, згідно яких керівник АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ 31.03.2017 р. повідомив позивачу в письмовій формі електронною поштою про невиконання його обов`язків і розмір річної премії, що дорівнює 0. Перед цим, 29.03.2017 р. в усній розмові між керівником АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ - Гюнтер Майер та позивачем була досягнута домовленість про розірвання трудового договору та відмови останнього від будь-яких нагород, премій та інших нарахувань, окрім виплати 6 місячної зарплати, про що і було складено та підписано угоду про розірвання трудового договору. Крім того, зазналось про те, що фінансові результати компанії, генеральним директором якої був позивач, за час займання ним даної посади, не були високі, з урахуванням наявності шахрайських та незаконних дій позивача при розпорядженні грошовими коштами Компанії під час виконання ним службових обов`язків, а відтак, річна премія позивачу не виплачувалась та не нараховувалась.

В судовому засіданні 11.09.2018 р. до участі в справі як третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог залучено юридичну особу, утворену за законодавством Австрії, - «АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГмбХ".

21.01.2019 р. Компанія - АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ надала відповідь на відзив, за змістом аналогічна долученим на передодні поясненням.

Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проведений в порядку спрощеного позовного провадження на підставі ст.274 ч.1 п.2 ЦПК України.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові та відповіді на відзив. Наполягали, що позов пред`явлений до належного відповідача, позивач має право на отримання даної премії, оскільки показники роботи підприємства під його керівництвом значно покращились.

Представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали, просили у задоволенні позову відмовити, з підстав, зазначених у відзиві, при цьому, наполягали щодо пред`явлення позову неналежному відповідачу.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в письмових поясненнях міститься клопотання про розгляд справи без його участі.

Свідок ОСОБА_4 показала, що з 2006 або з 2007 року працює у відповідача, знайома з позивачем, відомо, що останній наразі подав до суду позов щодо стягнення премії, деталі нарахування чи виплати, або інше відносно премії їй не відомо. При цьому, показала, що останні 5 років, - відповідач несе збитки.

Свідок ОСОБА_5 показав, що знайомий з позивачем по роботі у відповідача, при цьому зазначив, що на початку березня 2017 року була проведена нарада, на якій всім стало відомо про те, що позивач незабаром буде переведений до головного офісу. Відомо, що після такої наради позивач пішов у відпустку, а по поверненню його було звільнено, по підготовленому ним угодою про дострокове звільнення. При цьому, такою угодою було передбачено виплати позивачу з урахуванням дострокового залишення посади, при цьому, щодо премії виплати чи її розміру - не йшлось та керівництвом таких вказівок надано не було. Щодо інтенсивності та ефективності праці позивача - свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_6 показала, що знайома з позивачем по роботі, працювали у відповідача, при цьому їй відомо про наявні страхові виплати по достроковому звільненню позивача, тоді як ані про премію, ані про її розмір свідку не відомо.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків, зокрема, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

У відповідності з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач з 01.04.2016 р. по квітень 2017 року займав посаду генерального директора підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК УКРАЇНА», що підтверджується трудовим договором (контрактом) від 30.03.2016 р. (а.с. 10-18), за п. 3.5 якого працівник має право на отримання річної премії, за результатами виконання ним завдань, яку позивач не отримав, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

При цьому, позивач в позові наголошує про те, що на початку квітня 2017 р., повертаючись з річної відпустки, дізнався, про те, що його звільнено, а пізніше і про відсутність річної премії за його роботу.

Так, щодо неотримання позивачем премії, передбаченої п. 3.5 трудового контракту (надалі за текстом - Контракт), суд зазначає.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною 1 статті 3 Кодексу Законів про Працю України (надалі за текстом - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

У пункті 2 Рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) зазначено, що згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" №95 ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові необхідно розуміти усі виплати на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Так, п. 3.5 Контракту передбачено: «Кожного року після підрахунку фінансових результатів за минулий рік, але не пізніше до кінця лютого місяця, Власник зобов`язаний оцінити ступінь виконання Працівником його річних завдань та запропонувати розмір річної премії. Працівник має право на річну премію, про яку йому повідомляється Власником у письмовій формі до кінця березня місяця відповідного року. У випадку якщо розмір річної надбавки не був повідомлений в цей термін, Працівник має право на 100 % річної премії, зазначеної у п. 3.4 вище. Річна премія виплачується в гривневому еквіваленті не пізніше регулярного терміну виплати заробітної плати Працівнику у квітні місяці року, наступного за роком, за який виплачується щорічна премія, та після вирахування всіх податків та зборів, передбачених чинним законодавством України.»

П. 3.4 Контракту передбачає: «Залежно від обсягу виконання Працівником своїх щорічних завдань та ключових показників ефективності, за їх виконання Працівник має право на річну премію у розмірі 103 200 євро. Якщо працівник не здійснював свої повноваження увесь календарний рік, він має право тільки на пропорційну (співрозмірну) частину від річної надбавки. Будь-які періоди оплачуваної чи неоплачуваної відпустки або лікарняного повинні розглядатися як періоди, протягом яких Працівник виконує свою роботу відповідно до цього Контракту».

На доведення виконання позивачем достатнього обсягу роботу - додано до матеріалів справи статті з офіційних джерел масової інформації про діяльність відповідача, та його вплив, а відтак відповідне поліпшення діяльності відповідача за рахунок зусиль позивача.

Згідно Контракту роботодавцем виступає АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ, що є Власником відповідача.

Процитовані пункти Контракту містять зобов`язання саме Власника оцінити ступінь виконання Працівником його річних завдань, та як наслідок запропонувати премію, при цьому, позов подано до підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна».

Відповідно до ст.4 ЦПК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення саме до відповідача - підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна», через його невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права, свобод чи законних інтересів позивача, оскільки безпосередньо відповідач участі у доборі на посаду Генерального директора не брав, та трудовий договір з таким не підписував.

Суд погоджується з доводами відповідача, та, звертає увагу на те, що п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Так, звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки саме відповідача.

В судовому засіданні достеменно встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з іншою юридичною особою - АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГМБХ (утворена за законодавством Австрії з місцем знаходження в даній країні).

Крім того, в додаткових поясненнях представник позивача суперечить своїм же доводам, наведеним в позові, щодо належності відповідача, зазначаючи про те, що саме Власником відповідач не являється, та рішення про звільнення та преміювання має бути прийняте та надіслане позивачу саме Компанією в письмовому вигляді. З огляду на що, доводи позивача про неотримання електронною поштою листування з Компанією - судом не беруться до уваги.

Факт про те, що позивачу відомо про дострокове звільнення та переведення його, свідчать також покази свідка ОСОБА_5 .

При цьому, стороною позивача не заперечується факт укладення контракту саме з Компанією, а не з відповідачем.

Таким чином, Компанія - є роботодавцем позивача, що повністю узгоджується з матеріалами справи, зокрема, контрактом і угодою про дострокове розірвання контракту, де містяться підписи керівника Компанії та позивача.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження порушення своїх прав відповідачем.

Водночас, надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з такого.

На підтвердження виконання завдань позивачем, - надано виписки статей із засобів масової інформації.

Водночас з долученої представником позивача статті від 06.03.2017 р., на підтвердження результативності відповідача за часів його керівництва (а.с. 116) вбачається, що Компанією прийнято рішення про переведення позивача у Віденський head-офіс, а відтак, сторонами, зокрема позивачем, було обумовлене питання залишення ним посади Генерального директора, всупереч зазначення необізносності про припинення трудових відносин позивачем, згідно доводів позову, що може свідчити про введення суд в оману представником позивача, з огляду на зазначення останньою про безпідставність звільнення позивача.

Серед іншого, суд вважає недоцільним встановлення та дослідження доводів і обставин дати звільнення позивача, мотиви безпідставності чи законності такого звільнення, з огляду на диспозитивність, оскільки позовні вимоги стосуються лише стягнення річної премії, а правові підстави звільнення та його обставини не мають значення для суті спору.

Що стосується підписання позивачем угоди про дострокове розірвання контракту, суд звертає увагу на те, що доводи заперечення існування такої угоди, на думку позивача, зводяться до того, що особисто позивач дану угоду не підписував та і не міг підписувати, адже 29.03.2017 р., згідно інформації прикордонної служби, мав виліт літаком з Борисполя до Парижу .

Так, відповідно до інформації, наданої в листі Державною прикордонною службою України від 14.08.2017 р. № 64/М-11249 29.03.2017 р., в день підписання угоди про дострокове розірвання Контракту, позивач перетнув кордон з аеропорту Бориспіль вильотом до Парижу . Такий факт не спростовує неможливість укладення вказаної угоди в час до вильоту. При цьому, представником позивача, на підтвердження не підписання даної угоди, за весь час розгляду справи клопотання про призначення почеркознавчої експертизи - заявлено не було, а відтак судом не береться до уваги доводи сторони позивача в цій частині.

У письмових поясненнях Компанії міститься повідомлення про нецільове використання коштів позивачем, що і було обумовлено преміюванням в 0 розмірі, при цьому, на підтвердження проведених плідних співпраць та зробленої ґрунтовної роботи на підтвердження плідної праці та ключових показників ефективності, представником позивача належних та допустимих доказів не представлено.

А відтак, суд позбавлений можливості розрізнити ключові показники ефективності від виконання позивачем своїх прямих обов`язків відповідно до умов контракту.

Попри доводи не підписання вказаної угоди, стороною позивача аналізується п. 3 такої Угоди, який вважає, недійсним. Так, суд звертає увагу на те, що самостійне тлумачення ст.. 9 КзПП України щодо погіршення його становища, не зумовлює автоматично недійсність пункту підписаної угоди.

Щодо обставин неповернення трудової книжки в день звільнення суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 48 КЗпП, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні та проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Так, до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені законодавством. Відповідно до п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, (далі - Інструкція) у разі відсутності працівника на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган має в цей день надіслати йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до п. 6.2. Інструкції, у разі відсутності зазначеної згоди трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку.

Виходячи з зазначеного, працівнику, який не отримав трудову книжку у день звільнення і не може самостійно прийти до роботодавця за для її отримання, необхідно рекомендованим листом з повідомленням про вручення довести до відома роботодавця свою згоду на пересилання трудової книжки за визначеною ним адресою.

Судом встановлено, що 03.04.2017 р. працівниками відповідача був складений акт, згідно якого працівникам не вдалось вручити трудову книжку позивачу через відсутність такої можливості (а.с. 105), та повідомлення відповідача від 03.04.2017 р. № 12/14-41, на адресу позивача з проханням звернутись у відділ по персоналу відповідача за отриманням трудової книжки (а.с. 106) також не дав результату.

Відсутність письмової згоди позивача на доставку такого документа зумовило зберігання трудової книжки у відповідності до законодавства у відповідача, а відтак, відповідач не мав права повертати вказаний документ за письмовим зверненням представника по довіреності.

Серед усього, суд звертає увагу, що за п.п. 3.4 та 3.5. контракту, - отримання річної премії - це право працівника, а не обов`язок такого нарахування та виплати роботодавця (Власника).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, при вирішенні спору суд врахував, що відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню, за винятком тих, які не підлягають доказуванню в силу закону); належність доказів; допустимість доказів; вільна оцінка доказів.

Позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними.

На підставі викладеного, ст.ст. 3,4,21,47,48,94 КЗпП України, положеннями Законами України «Про оплату праці», керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В :

В позові громадянина Литовської Республіки ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (місцезнаходження за адресою: 04071, м.Київ, вул.Верхній Вал, буд.68; ), третя особа: юридична особа, утворена за законодавством Австрії, - «АМІК ЕНЕРДЖІ МЕНЕДЖМЕНТ ГмбХ" про стягнення щорічної премії - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова