Провадження № 2/496/906/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря Мединської К.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали цивільного позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до Малиновського районного суду м. Одеса з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 31.03.2012 року та судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що 31.03.2012 року до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся відповідач з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно умов якої ОСОБА_1 було отримано кредит у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку викладеними на банківському сайті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Проте, відповідач протягом тривалого часу ухилявся від виконання умов зазначеного кредитного договору, зокрема не сплачував банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, у зв`язку з чим станом на 01.07.2019 року у відповідача перед банком виникла заборгованість у розмірі 73 720,23 грн., яка до теперішнього часу не погашена, що і стало підставою для звернення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з даним позовом до суду.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеса від 20.08.2019 року було вирішено направити справи за територіальною підсудністю до Біляївського районного суду Одеської області (а.с. 61-62).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа була розподілена на суддю Біляївського районного суду Одеської області Буран В.М. (а.с. 69).

Ухвалою суду справу було прийнято до свого провадження та призначеного до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 70-71).

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та розгляд справи просить провести без участі представника позивача. Не погоджуючись із заявленою вимогою відповідача, представник позивача подав до суду відповідь на відзив в якій зазначає, що в даному випадку зміст договору зафіксовано в декількох документах: заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг, та Тарифах. Боржник погодився, що підписуючи заяву, ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які викладенні на сайті банку, та таким чином повідомлений про тарифи банку, умовами нарахування неустойки у формі пені та штрафів, за умов користування ним карткою «Універсальна» із сплатою 30% річних. Факт користування кредитними коштами підтверджується доданими до матеріалів справи анкетою-заявою, виписками із карткорахунку, в яких відображено рух коштів на рахунку боржника, а саме зняття готівки та погашення боргу. Щодо посилання представника відповідача на правову позицію Верховного суду у постанові по справі № 342180/17, то судом було звернуто увагу на відсутність тотожності наданих банком разом із позовом Умов та правил надання банківських послуг, із тими, що були чинними на момент підписання заяви. Також позивач звертає увагу на постанову від 10.04.2019 року по справі 356/1635/16-ц у якій Верховний суд прийшов до висновку про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин (постанова Верховного суду від 28.03.2019 р. по справі № 428/2873/17 ) (а.с. 54, 56, 108-148).

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час призначення справи, був сповіщений належним чином, шляхом передання телефонограми (а.с. 191).

В установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги позивача частково, стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 1048,98 грн., в решті позовних вимог відмовити. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 31.03.2012 року боржник уклав договір кредитування та отримав 1 000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на рахунок зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач не погоджується з доданим до справи розрахунком, оскільки представник позивача не наданні бухгалтерські, банківські документи з обліку видачі та погашення карткового кредиту на ім`я відповідача, не підтверджена нарахована сума заборгованості за простроченим тілом кредита у розмірі 28308 гривень 73 копійок, нарахована пеня за прострочене зобов`язання у розмірі 39125,84 грн., заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 1250 грн. а також розрахунок заборгованості по штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 копійок, і штрафу (процентна складова) у розмірі 3486 гривні 68 копійки, розрахунок заборгованості не підтверджується обліковими документами банка, первинними документами про видачу кредитних коштів, по нарахуванню до сплати процентів, та погашенню позичальником процентів та погашення кредиту (а.с. 82-85).

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся відповідач з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим відповідачем було підписано анкету-заяву б/н від 31.03.2012 року, згідно умов якої рішенням банку відповідачу було надано кредит у розмірі 1000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 11).

Статтею 1055 ЦК України, встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно ст. 633 ЦК України - публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяв на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором б/н від 31.03.2012 року виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит.

Однак у встановлений кредитним договором термін відповідач свої зобов`язання не виконував не погасив кредит, що призвело до виникнення перед установою банку заборгованості.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З розрахунку заборгованості, складеного позивачем, вбачається, що станом на 01.07.2019 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 73 720,23 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 1048,98 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 28 308,73 грн., заборгованості за нарахованими відсотками 0,00 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання 39 125,84 грн., заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 1250,00 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 3486,68 грн. (а.с. 8-10).

Таким чином встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком складається в тому числі із заборгованості за простроченим тілом кредиту, нарахованої пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафів (фіксованої та процентної складових).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

На підтвердження своїх позовних вимог АТКБ «Приватбанк» надало суду для дослідження анкету заяву б/н від 31.03.2012 року, розрахунок заборгованості за договором б/н від 31.03.2012 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 04.12.2015 року, розрахунок заборгованості за договором б/н від 31.03.2012 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 01.07.2019 року, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, виконанні у формі витягу з веб-сайту, довідку про виданні ОСОБА_1 кредитні картки, довідку про зміну кредитного ліміту, виписку за договором б/н за період з 01.01.1999 по 15.03.2020 р. по користуванню картко № НОМЕР_1 (а.с. 6-46, 129-149, 157-168).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що в анкеті - заяві позичальника від 31.03.2012 року відсутні істотні умови укладення кредитного договору, оскільки заява не містить в графі кредитного ліміту будь-яких сум, не вказано, яку саме картку бажав оформити боржник та з яким кредитним лімітом, крім того анкета заява не містить будь-яких даних про строк дії кредитної картки, строку повернення кредиту тощо, також в заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо нарахування неустойки у формі пені та штрафів, зокрема їх форма та порядок нарахування, що в свою чергу є порушенням ст. 628 ЦК України, відповідно якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (а.с. 11).

При цьому, 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Суд встановив, що позивачем не надано до суду копії витягу з умов та правил надання банківських послуг, а також витягу з Тарифів обслуговування кредитної картки, які б містили особистий підпис боржника станом на момент підписання заяви. З наведеного свідчить, що банк не поставив суд до відома, з якими умова ознайомився відповідач, підписуючи заяву. Для розгляду справи ця обставина має суттєве значення, зокрема, суд повинен мати можливість перевірити правильність нарахування прострочених відсотків, пені, штрафів, сума яких є похідною від дати прострочення платежу, і є складовими повної вартості кредиту, така ж правова позиція визначена у Постанові ВПВС від 18 вересня 2019 року № 61-25041св18, однак позивач позбавив суд такої можливості. Слід зазначити, що надані позивачем розрахунки заборгованості, до того ж, не завірені належним чином, що є порушенням вимог ст. 95 ЦПК України.

Заява-анкета позичальника не містить положень щодо нарахування заборгованості за прострочення тіла кредиту, пені за прострочення зобов`язання, порядку нарахування пені за несвоєчасність сплати боргу на суму понад 100 грн., нарахування неустойки у формі пені та штрафу.

З наведено свідчить, що у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка в тому числі складається із вище визначених сум.

Окрім того, в заяві не визначено строку повернення кредиту, а отже не має підстав для стягнення боргу в порядку ст. 1050 ЦК України.

Таким чином, кредитний договір було підписано з порушенням ст. 628 ЦК України, відповідно якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.Також слід зазначити, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Таким, чином умови (пункти) договору, якими позивач обґрунтовує нарахування відповідачу боргу, в тому числі встановлення кредитного ліміту, суд не приймає до уваги.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені в мережі інтернет (https://privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (28.01.2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03.06.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У даному випадку відповідач є споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про захист прав споживачів - споживач є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема - верховенство права.

Згідно ст. 42 Конституції України - Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та строків повернення (погашення) кредиту, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, позивач дотримав вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.

Своїми діями позивач поклав на відповідача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.

У вказаній постанові від 03 липня 2019 року справа №342/180/17 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

У відповідності ч. 6 ст. 13 ЗУ Про судоустрій і статус суддів, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Представник позивача посилався, в тому числі, на правовий висновком Верховного Суду у постанові 28.03.2019 р. у справі 428/2873/17 про те, що саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеним кредитних правовідносин, з чим також погоджується суд першої інстанції при винесенні рішення по справі.

Враховуючи, що факт укладання кредитного договору підтверджено підписом відповідача у анкеті-заяві, до матеріалів справи надано виписки згідно якої ОСОБА_1 , користувався кредитними послугами шляхом знаття коштів та погашення боргу (а.с. 129-147, 157-166), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму фактично отриманих кредитних коштів у розмірі 1048,98 грн., які визначені позивачем, як тіло кредиту, а в решті позовних вимог слід відмовити оскільки позивачем не доведено законність їх нарахування.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Керуючись ст. ст. 207, 526, 549, 551, 625, 626, 628, 633, 634, 638, 639, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 79, 80, 81, 89, 95, 178, 211, 223, 247, 259, 263-265, 273, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, ЗУ Про судоустрій і статус суддів, суд

У Х В А Л И В :

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області) про стягнення заборгованості на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (місце знаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, , МФО №305299, р/р № НОМЕР_4 ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 1048 грн. 98 коп. та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 28.12.2020 року.

Суддя Буран В.М.