Справа № 159/4666/19 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/461/20 Категорія: 16 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача Дзивульської Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення у власність частини земельної ділянки, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а з 5 квітня 2012 року, на підставі договору дарування, набув право власності на земельну ділянку площею 0,1060 га, кадастровий номер :01:007:0213, для будівництва та обслуговування цього ж житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Власниками сусідніх земельних ділянок, що по АДРЕСА_2 , площею 0,19 га, та по АДРЕСА_3, площею 0,06 га, які межують з його земельною ділянкою, є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Крім того позивач зазначав, що під час виготовлення технічної документації відповідачами на земельні ділянки та визнання їх меж на місцевості, були допущені помилки в координатах поворотних точок меж земельних ділянок, і це стало підставою накладення вказаних земельних ділянок на його земельну ділянку та перетину їх меж.

Добровільно вирішити цей земельний спір відповідачі не бажають, а тому просив суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1060 га, призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_3 шляхом повернення у його власність частини земельної ділянки, загальною площею 75 кв.м., яку самовільно зайняли відповідачі, та відшкодувати йому судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4000 грн судових витрат, за правничу допомогу, які вона понесла.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, розглянувши справу у спрощеному порядку, не надав належну правову оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, та дійшов помилкового висновку про безпідставність його позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 , вважаючи висновки суду правильними, а вимоги апеляційної скарги, поданої позивачем ОСОБА_1 , безпідставними, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких порушень відповідачами прав позивача на користування земельною ділянкою та доказів самочинного зайняття ними її частини не встановлено.

Крім того, суд вважав, що позивач не довів належними і допустимими доказами порушення його земельних прав діями саме відповідачів, та зробив висновок про безпідставність заявлених ним позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є правильний.

Частинами 2, 3 статті 152 ЗК України, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Відповідно до вимог перехідних положень цього Закону, у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам), такі помилки за згодою власника земельної ділянки можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55Закону України«Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Згідно із пунктом 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від18травня 2010року №376 (далі - Інструкція) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що власник земельної ділянки може вимагати захисту права власності на землю у спосіб передбачений земельним законодавством.

Встановлено, що згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.08.2018 року, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1050 га з кадастровим номером :01:007:0213, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.07.2019 року, відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,19 га з кадастровим номером НОМЕР_1 :01:002:0297, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , яка межує із земельною ділянкою позивача.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.07.2019 року, відповідач ОСОБА_3 є власником суміжної з позивачем земельної ділянки площею 0,06 га з кадастровим номером НОМЕР_1 :01:002:0298, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

З приєднаних до матеріалів справи актів встановлення та погодження меж суміжними землекористувачами (землевласниками) від 28.10.2011 року та 07.02.2012 року, які містяться в технічних документаціях як ОСОБА_4 - попереднього власника земельної ділянки, яка на даний час належать позивачу ОСОБА_1 , так і відповідача ОСОБА_2 , вбачається, що останні у встановленому порядку погодили межі їх суміжних ділянок без будь-яких зауважень (а. с. 52, 56).

Крім цього, з повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 10.08.2017 року №22-29467/0/1-17 слідує, що в результаті перевірки відомостей про земельні ділянки у Державному земельному кадастрі та документації із землеустрою, яка стала підставою внесення земельних ділянок до Державного земельного кадастру було виявлено, що в межах земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:0298 (власник земельної ділянки згідно речових прав, що надійшли в порядку інформаційної взаємодії - ОСОБА_3 ) і НОМЕР_1 :01:002:0297 (власник земельної ділянки згідно речових прав, що надійшли в порядку інформаційної взаємодії - ОСОБА_2 ) виявлено розташування частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0213 (власник земельної ділянки згідно даних Державного реєстру земель - ОСОБА_5, а на даний час - позивач ОСОБА_1 ).

Також, із вищевказаного повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 10.08.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були надіслані повідомлення про виявлення помилки в координатах поворотних точок меж їх земельних ділянок та роз`яснено порядок виправлення таких помилок (а. с. 71).

Отже, наведені обставини свідчать про те, що під час перенесення інформації про земельні ділянки позивача та відповідачів з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру були допущені помилки щодо меж цих земельних ділянок, а саме: розташування в межах земельних ділянок частини земельної ділянки, власник якої позивач.

Таким чином, будь-яких порушень відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача щодо користування ним земельною ділянкою, як і доказів самочинного заняття ними частини його земельної ділянки, не встановлено, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Таким чином, на думку колегії суддів, оскаржуване позивачем рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення у власність частини земельної ділянки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді