Справа № 158/3029/19 Головуючий у 1 інстанції: Підгорний І. І.
Провадження № 22-ц/802/403/20 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із даним позовом, обгрунтовуючи вимоги тим, 23 квітня 2018 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 18000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач вказував, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у нього станом на 15 липня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 42 389, 67 грн, а тому просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач АТ КБ "Приватбанк" подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження розміру заборгованості, відповідачем вони не спростовані. Відповідно до підписаної анкети - заяви, відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Підписуючи заяву анкету, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, зобов`язався самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов на сайті «Приватбанку». Місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу сторонами не подано.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч.1. ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні тіла кредиту скасувати і ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем АТ КБ «ПриватБанк» належними та допустимими доказами не доведено факт отримання відповідачем кредиту у розмірі 18000,00 грн за договором від 23 квітня 2018 року, його розмір заборгованості за іншими складовими.

Такі висновки суду не є у повній мірі правильними і такими, що відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Із позовної заяви вбачається, що позивач ставить вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23.04.2018, укладеним між банком і ОСОБА_1 шляхом підписання відповідачем заяви, якою він погодився, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг та за умовами якого позичальник отримав на платіжну картку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 18000 грн. (а.с.8-9).

До позовної заяви додано розрахунок заборгованості саме за цим договором б/н від 23.04.2018, анкету-заяву від 23.04.2018, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», копію паспорта ОСОБА_1 (а.с.9-28).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.3 ч.2 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Посилання позивача на отримання відповідачем відповідно до укладеного договору б/н від 23.04.2018 кредиту саме у розмірі 18000 грн правильно були відхилені судом першої інстанції, з чим погоджується й апеляційний суд, оскільки жодних належних, допустимих та достовірних доказів щодо цього позивач суду не надав.

До позовної заяви як доказ позовних вимог приєднано заяву відповідача від 23.04.2018, у якій не зазначено взагалі бажаного кредитного ліміту.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» докази не підтверджують погодження сторонами умов кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» не містять підпису ОСОБА_1 .

Із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг видно, що остання містить у собі лише особисті дані відповідача та згоду з тим, що заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті складають договір про надання банківських послуг.

Разом із тим, зазначена анкета-заява взагалі не містить жодних істотних умов договору, а саме будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, умов щодо нарахування процентів та пені, процентної ставки, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді пені, штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с.8).

До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів по картках: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна» Contract, «Універсальна ГОЛД» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку».

Предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором від 23.04.2018, яка утворилась станом на 15.07.2019 року і складає 42389,67 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 25062,79 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту- 13464,13 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 1368,00 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (відсоткова складова) - 1994,75 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 23.04.2018, на яку посилається банк у позовній заяві, як на кредитний договір, сторони не обумовили вид карти, яка видавалась . Крім того, у даній заяві не зазначено про те, який ліміт коштів було надано відповідачу у разі надання саме кредитної картки, не зазначено проценти за користування кредитними коштами, штраф, пеня.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що банком не подано до суду беззаперечних доказів того, що відповідачу було надано кредитну картку саме з кредитним лімітом 18000 гривень.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, штраф ( фіксований розмір та процентна складова), пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.04.2018, посилався на Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», та на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», як невід`ємні частини спірного договору.

Разом із тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо штрафних санкцій та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17(провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді тіло кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про тіло кредиту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З поданого банком суду розрахунку заборгованості неможливо встановити отримання та використання відповідачем кредитних коштів, дати виникнення прострочених платежів.

Розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Належних і допустимих доказів виникнення заборгованості у відповідача в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» позивач, при наявності процесуальної можливості, до місцевого суду не надав.

Проте, приєднана позивачем до апеляційної скарги виписка по особовому рахунку свідчить про те, що відповідач з 24 квітня 2018 року активно використовував банківську картку, знімаючи кошти та поповнюючи рахунок, а також борг гасився шляхом автоматичного списання з інших карток позивача (а.с.71).

Банком не доведено наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за кредитним договором б/н від 23.04.2018 у заявленому розмірі, а саме суми отриманого кредиту, відсотків, пені та штрафів.

Разом із тим, в апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що виписка про рух коштів клієнта є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів банку і до апеляційної скарги приєднав виписку по рахунку, яку не подавав суду першої інстанції.

Із виписки по рахунку ОСОБА_1 шляхом математичних розрахунків судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем за період з 24 квітня 2018 року по 17.06.2018 року фактично отримано коштів через банкомат та шляхом розрахунків за товари всього на загальну суму 24887,01 грн, а сплачено банку через термінал та списанням з інших карток за період з 24 квітня 2018 року по 01.12.2018 року всього на загальну суму 15983,95 грн.

Отже, фактично позивачем доведено наявність не сплаченого боргу за тілом кредиту на суму 8903,06 грн., який, з урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду, підлягають до стягнення з відповідача.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що суд безпідставно звільнив ОСОБА_1 від відповідальності щодо погашення складової заборгованості за тілом кредиту, а саме заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також безпідставно відмовив у стягненні процентів та штрафів відхиляються апеляційним судом, оскільки заборгованість за простроченим тілом кредиту нарахована позивачем за невчасну плату за користування кредитом, яка передбачена Умовами та Правилами надання банківських послуг у «ПриватБанку» та Тарифами банку, і не є сама по собі складовою тіла кредиту, а являє собою фактично штрафну санкцію, що застосовується у разі неповернення банку кредиту у термін, передбачений цими Умовами.

Отже, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, правильно визначив характер існуючих між сторонами спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявленого АТ КБ «ПриватБанк» позову в частині стягнення процентів та штрафів, у зв`язку з чим правомірно відмовив у задоволенні в цій частині, однак не взяв до уваги розрахунок, з якого видно, що відповідач дійсно фактично користувався кредитними коштами банку і має несплачений борг за тілом кредиту.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог у повному обсязі є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення в частині відмови у позові щодо стягнення тіла кредиту і задовольняє позов у цій частині частково та стягує з ОСОБА_1 в користь банку 8903,06 грн заборгованості за кредитним договором від 23 квітня 2018 року. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до вимог ст. 141, враховуючи часткове задоволення позову та апеляційної скарги, з відповідача належить стягнути в користь позивача понесені судові витрати за сплату судового забору при подачі позову та апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог в сумі 1008, 53 грн (із розрахунку : 21 % від суми сплаченого судового збору 4802,50 грн (1921 грн + 2881,50 грн).

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 січня 2020 року в даній справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення .

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» 8903 (вісім тисяч дев`ятсот три) гривні 06 копійок заборгованості за кредитним договором б/н від 23 квітня 2018 року та 1008 (одну тисячу вісім) гривень 53 копійки понесених судових витрат за сплату судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді