Справа № 206/1667/20
Провадження № 2-р/206/2/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.04.2020 Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.
представника позивача Малютова С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро заяву ОСОБА_1 про роз`яснення рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2008 року у справі № 2-293/08 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Самарського району м. Дніпропетровська про визнання добросовісними дій по вселенню та здійснення права користування житловим приміщенням, -
21 квітня 2020 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач ОСОБА_1 із заявою про роз`яснення рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2008 року у справі № 2-293/08 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Самарського району м. Дніпропетровська про визнання добросовісними дій по вселенню та здійснення права користування житловим приміщенням. Заява мотивована тим, що позовні вимоги були задоволені. Вказаним рішенням було визнано добросовісними дії ОСОБА_1 по вселенню та здійсненню права користування квартирою АДРЕСА_1 . А також зобов`язано Дніпропетровську міську раду укласти з ОСОБА_1 договір житлового найму квартири АДРЕСА_1 , а також видати їй документ на вселення у квартиру АДРЕСА_1 . Вказане рішення є не зовсім зрозумілим в якому конкретно не зазначено в резолютивній частині стосовно того, який саме Дніпропетровській міській раді необхідно видати документ на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . Невизначеність в резолютивній частині зазначеного рішення суду документа на вселення в квартиру АДРЕСА_1 , не дає можливості виконати вказане рішення суду, що на думку позивача, підтверджується листом відповіддю від 12.12.2019 № 3/16-5253 на заяву ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради щодо видачі ордеру. В зв`язку із вищевикладеним, позивач просила роз`яснити рішення суду від 17 вересня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Самарського району м. Дніпропетровська про визнання добросовісними дії по вселенню та здійснення права користування житловим приміщенням в частині: «Зобов`язати Дніпропетровську міську раду укласти з ОСОБА_1 договір житлового найму квартири АДРЕСА_1 , а також видати їй документ на вселення у квартиру АДРЕСА_1 ».
Представник позивача в судовому засіданні підтримав заяву позивача ОСОБА_1 , просив задовольнити заяву.
Від представник відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в задоволенні якого судом було відмовлено.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду заяви повідомлялись належним чином, що, відповідно до ч. 3 ст. 271 ЦПК України не перешкоджає розгляду заяви про роз`яснення рішення суду.
Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні заяви про роз`яснення рішення суду слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 271 ЦПК України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.
Системне тлумачення положень вказаної статті дозволяє дійти висновку, що рішення суду може бути роз`яснено у разі, якщо без такого роз`яснення його важко виконати, оскільки існує значна ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення. Тобто, роз`яснення рішення суду це засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового акта і викладенні рішення суду у більш ясній і зрозумілій формі.
Стаття 21 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року, яка діяла на момент даних правовідносин передбачала, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються: 1) для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; 2) для виконання рішень господарських судів - з наступного дня після набрання рішенням законної сили;3) для виконання рішень комісій по трудових спорах - з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 4) для виконання рішень, зазначених у пункті 4 частини першої цієї статті, - з дня винесення відповідної постанови. По інших виконавчих документах строк пред`явлення їх до виконання встановлюється з наступного дня після їх видачі, якщо інше не встановлено законом.
05.10.2016 набрав чинності новий Закон України «Про виконавче провадження».
У розділі XІІІ Прикінцевих та перехідних положень згаданого закону, а саме п. п. 5, 6 передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.
Так, ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 2016 року, передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Як вбачається з матеріалів справи виконавчий лист було видано позивачу 10 лютого 2020 року, строк пред`явлення якого закінчився ще 29 грудня 2011 року.
На момент розгляду заяви про роз`яснення рішення суду строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання закінчився, питання щодо поновлення цього строку в порядку 433 ЦПК України наразі не вирішено, а тому підстав для роз`яснення судового рішення відповідно до ст. 271 ЦПК України в суду не має.
До того ж, позивач ОСОБА_1 у своїй заяві про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання зазначила, що фактично свої зобов`язання відповідач виконав лише частково, а саме визнавши її дії добросовісними по вселенню та здійснення права користування квартирою АДРЕСА_1 , в якій вона проживає по теперішній час, а тому суд вважає, що рішення виконано частково і відповідно до ст. 271 ЦПК України роз`ясненню не підлягає.
Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», роз`яснення рішення суду, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.
Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 11 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення суду, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 119 ЦПК України в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення суду, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.
Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.
Саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.
Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.
Як вбачається з доповнення до позовної заяви про визнання законним користування житловим приміщенням (а.с. 107) та рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2008 року (а.с. 161-162), то судом було задоволено позовні вимоги саме в тій редакції, що просила позивач у свої доповненнях до позовної заяви та наведені мотиви та підстави для задоволення позовних вимог саме в такій редакції без зазначення назви документа на вселення, який необхідно видати ОСОБА_1 , а тому дане рішення роз`ясненню не підлягає, оскільки такий зміст позовних вимог був сформований саме позивачем.
До того ж, суд не погоджується, що саме через невизначеність в резолютивній частині рішення суду документа на вселення в квартиру АДРЕСА_1 не дає можливості виконати вказане рішення суду, оскільки у листі-відповіді від 12.12.2019 № 3/16-5253, на яку посилається позивач у своїй заяві не зазначено, що саме через невизначеність в резолютивній частині рішення суду документа на вселення в квартиру АДРЕСА_1 не можливо виконати рішення суду чи видати ордер, а навпаки зазначено, що ОСОБА_1 звернулася не до уповноваженого департаменту та нею не було надано відповідних документів для укладення договору найму на жиле приміщення квартиру АДРЕСА_2 та видачу ордеру на це жиле приміщення.
Також, слід зазначити, що рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Сухорукова А.О. по справі № 2-293/08 було ухвалено 17.09.2008, а звернулася позивач із заявою про його роз`яснення 21.04.2020, з моменту ухвалення рішення пройшло майже 12 років та з цього часу жоден з учасників справи не звертався до суду із заявою про роз`яснення рішення суду.
Оскільки, заява про роз`яснення рішення суду не ґрунтується на вимогах ст. 271 ЦПК України, суд вважає, що підстави для роз`яснення рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2008 року у справі № 2-293/08 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Самарського району м. Дніпропетровська про визнання добросовісними дій по вселенню та здійснення права користування житловим приміщенням відсутні.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в роз`ясненні судового рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2008 року у справі № 2-293/08.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259-260, 271 ЦПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в роз`ясненні судового рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2008 року у справі № 2-293/08 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Самарського району м. Дніпропетровська про визнання добросовісними дії по вселенню та здійснення права користування житловим приміщенням в частині: «Зобов`язати Дніпропетровську міську раду укласти з ОСОБА_1 договір житлового найму квартири АДРЕСА_1 , а також видати їй документ на вселення у квартиру АДРЕСА_1 ».
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення (ухвали) або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ухвали).
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення у формі ухвали складено 04.05.2020.
Головуючий суддя: К.С. Маштак