Справа № 369/5063/20
Провадження №2/369/3137/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2020 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

Головуючого судді - Дубас Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Через канцелярію суду 27.04. 2020 року відповідачем ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в частині вимог про розірвання шлюбу до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року, роз'єднано позовні вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів.

Виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей та виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області стягнення аліментів.

Передано зустрічну позовну заяву для реєстрації до канцелярії суду в загальному порядку.

27 квітня 2020 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій вона просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхомвідібрання у ОСОБА_2 двох малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, яких з 12 квітня 2020 року він утримує за адресою: АДРЕСА_1, та повернути двох малолітніх дітей за адресою їх постійного проживання та реєстрації: АДРЕСА_2, з метою проживання з їх матір'ю ОСОБА_1 - на час розгляду справи судом, оскільки зазначений будинок за адресою: АДРЕСА_2, є спільною сумісною власністю подружжя та відповідач ОСОБА_2 також в ньому зареєстрований і має можливість доступу в нього і до дітей в будь-який момент та заборонити виїзд за межі України без дозволу матері в тому числі по паспортам Республіки Туреччина двом малолітнім дітям: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

Заяву обґрунтовано тим, що від шлюбу позивач та відповідач мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

17 січня 2019 р. відповідач залишив місце проживання сім'ї. Причиною для фактичного припинення шлюбу стало те, що у відповідача ОСОБА_2 з'явилась інша жінка заради якої він і пішов з сім'ї, оскільки позивач ОСОБА_1 була проти появи ще однієї жінки. Відповідач є мусульманином. На вимогу відповідача позивач прийняла його віру та багато років носила закритий національний одяг, переїжджала за ним із країни в країну та всі роки виконувала всі його вимоги. За характером відповідач є деспатичною людиною, він неодноразово застосовував до позивача та дітей фізичне насильство. Позивач завжди заступалась за дітей, що ще більше не подобалось відповідачу та викликало додаткову агресію. В спілкуванні з позивачем, відповідач завжди використовував маніпуляції та залякування, постійно застосовував та застосовує до цього часу психологічне і економічне насильство.

Після фактичного припинення сімейних стосунків позивач ОСОБА_1 та їх двоє дітей продовжили проживати за адресою своєї реєстрації, а відповідач проживав окремо з своєю новою жінкою.

Позивач ніколи не перешкоджала батькові бачитись з дітьми, відпускала дітей до батька, коли він того бажав. У вихованні дітей враховувала його побажання та точку зору. Такий порядок тривав більше року до 12 квітня 2020 року.

12 квітня 2020 року о 10.00 год. відповідач ОСОБА_2 приїхав додому до позивача та дітей і забрав дітей у невідомому напрямку. З того часу позивач дітей не бачила. Лише після звернення до правоохоронних органів, органу опіки, відповідач зв'язався з позивачем з допомогою відеозв'язку та дав можливість побачити дітей по відео. Знаючи гарно своїх дітей, оскільки до того ніколи з ними не розлучалась більше ніж на 2 доби, ОСОБА_1 робить висновок про те, що діти виглядають заляканими, говорять таким чином, як каже їм відповідач.

Син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, народився з вадами здоров'я та хворіє на аутизм. Все життя сина, позивач присвятила себе боротьбі з його недугою: відвідувала різні реабілітаційні центри, центри розвитку, багато займалась та навчала дитину самотужки.

Будь-які звернення позивача до відповідача з проханням повернути дітей відповідачем почуті не були, оскільки діти для нього - не лише заручники ситуації та інструмент, з допомогою якого він намагається змусити позивача відмовитись від майна, що було набуто подружжям в шлюбі та спільними зусиллями.

Відповідач має подвійне громадянство та двоє малолітніх дітей, разом з українським громадянством, мають також громадянство Республіки Туреччина та паспорти Республіки Туреччина.

Разом з дітьми відповідач викрав також і зазначені паспорти дітей, що говорить про реальні наміри відповідача вивезти дітей за межі України. Відповідач неодноразово повідомляв позивача про те, що вивезе дітей до Туреччини без її на те згоди і дітей вона більше не побачить. Наявність у дітей громадянства та паспортів Республіки Туреччина дає таку можливість відповідачу та говорить про наявність реального ризику викрадення дітей та вивезення з України, невиконання рішення суду в подальшому, в разі невжиття заходів забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Зміст та форма заяви відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Слід зазначити, що при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки батьків, а найважливішу увагу враховувати інтереси дітей, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів як позивача так і відповідача від можливих недобросовісних дій із боку іншої сторони провадження з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до п. 1, 4, 7 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, пунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, &#167; 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між сторонами у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, виник спір щодо їх прав відносно визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

Разом з тим, в заяві про забезпечення позову не наведено жодного доводу стосовно того, як невжиття в даному випадку визначеного позивачем заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду за його вимогами.

В заяві про забезпечення позову заявниця просить суд відібрати малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження від ОСОБА_2 та повернути дітей за адресою місця їх постійного проживання та реєстрації із матір`ю ОСОБА_1, на час розгляду справи та заборонити виїзд за межі України без дозволу матері, в тому числі по паспортам Республіки Туреччина двом малолітнім дітям: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

Таким чином, запропонований заявником захід забезпечення позову є тотожним задоволенню позовної вимоги щодо визначення місця проживання малолітніх дітей та не наведені докази в заяві, що існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Наразі, сторони по справі є батьками малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, і відповідно до статті 141 СК України мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Встановлений законом принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21).

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За змістом ст. ст. 161, 162, 163 СК України, відібрання дитини від батьків або одного з них можливе виключно за наслідками вирішення в загальному порядку цивільно-правового спору пов`язаного із захистом інтересів дитини, тобто за наслідками з`ясування в сукупності всіх обставин справи, які дадуть можливість прийняти рішення про визначення місця проживання дитини з батьком чи матір`ю.

Наведене свідчить про те, що визначення місця проживання дітей не відноситься до інших видів забезпечення позову, оскільки гарантії виконання можливого рішення про задоволення позову не можуть заміняти собою самого виконання.

Питання встановлення місця проживання дитини, належного виконання батьківських обов`язків, є предметом цього судового розгляду та відсутні факти, які б вказували на існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а тому заходи забезпечення позову у даній справі не можуть бути задоволені.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону у вигляді зміни місця проживання дитини та виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Правові висновки щодо відсутності правової норми, яка б надавала суду повноваження застосувати такий спосіб забезпечення позову як заборона виїзду за межі України, містяться у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року (справа № 643/5842/16-ц).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи зазначене, обраний ОСОБА_1, спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за кордон малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, без згоди матері ОСОБА_1 не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України, а по суті є позовними вимогами, які в даному випадку судом не розглядаються.

Обґрунтовуючи вимоги заяви, позивач ОСОБА_1 вказує, зокрема, на те, що відповідач має реальні наміри без її згоди та відома здійснити вивезення дітей за межі України, чим порушить її права та інтереси як матері дітей.

Таким чином, суд вважає за необхідне зазначити, що чинним законодавством не передбачено право одного із батьків одноосібно без згоди іншого з батьків приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце. Вивезення дитини за кордон на певний період без згоди одного з батьків, можливе лише у разі винної поведінки останнього та у випадках, визначених ч. 5 ст. 157 СК України.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-153, 260, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей - відмовити.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя Дубас Т.В.