Ухвала

23 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 577/3897/19

провадження № 61-6960ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 19 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача кредитного договору та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати незаконними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») щодо нарахування та пред`явлення йому вимоги про сплату нарахувань за його банківським рахунком в розмірі 87 730,59 грн; зобов`язати відповідача припинити вказані нарахування, які банк здійснює після винесення рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року про стягнення з нього заборгованості; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 19 вересня 2011 року він підписав з відповідачем заяву-анкету, за якою банк видав йому кредитну картку і визначив кредитний ліміт у розмірі 7 000 грн. Відповідач відкрив йому картковий рахунок, яким він користувався. Станом на 16 грудня 2015 року він повністю розрахувався з банком за кредитом і працівник банку знищив його кредитну картку. В подальшому він дізнався про те, що з його пенсії відбуваються стягнення на користь банку за рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, з нього на користь банку було стягнуто заборгованість в розмірі 14 292,23 грн, яка визначена банком станом на 08 листопада 2016 року. В подальшому він отримав від АТ КБ «ПриватБанк» лист, в якому було зазначено, що станом на 04 лютого 2019 року в нього наявна заборгованість в розмірі 84 864,72 грн, та запропоновано її сплатити. Однак підписана ним анкета-заява від 19 вересня 2011 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не є кредитним договором, оскільки в ній не зазначено процентної ставки та відсутні умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання. Вказана анкета-заява не може бути підставою для нарахування та стягнення з нього процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору. Кредитний договір з відповідачем було припинено в односторонньому порядку, тому що банк вже стягнув з нього нараховані відсотки, пеню, штрафи за період з 16 грудня 2015 року по 16 лютого 2017 року - день ухвалення Конотопським міськрайонним судом рішення про стягнення з нього заборгованості на користь банку. Після стягнення заборгованості за рішенням суду нарахування відсотків, штрафів, пені є незаконними. Нарахування відповідачем великої суми штрафів, пені, відсотків за користування кредитом, яким він давно не користується, негативно впливає на його здоров`я, він змушений приймати заспокійливі ліки, тому просив стягнути з відповідача на свою користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Сумського апеляційного суду від 19 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2020 року - без змін.

13 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 19 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постановою Сумського апеляційного суду від 19 березня 2020 року ця справа визнана малозначною.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Предметом позову в цій справі є відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тобто в цій частині справа № 577/3897/19 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є визнання незаконними дій банку щодо нарахування та вимоги сплатити грошові кошти в розмірі 87 730,59 грн та зобов`язання припинити такі нарахування.

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, про те, що за наявності тільки анкети-заяви, в якій не узгоджені умови банківського кредитування, незаконним є нарахування банком відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, а наданий банком Витяг з Умов та правил надання банківської послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила надання банківських послуг, не заслуговують на увагу, тому що предметом позову в указаній справі було стягнення заборгованості за кредитним договором. Натомість предметом позову в цій справі є визнання незаконними дій банку щодо нарахування та вимоги сплатити заборгованість, яка виникла у позивача у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, припинення таких нарахувань та відшкодування моральної шкоди. При цьому заборгованість за кредитним договором було стягнуто з позивача на користь банку рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року. У згаданій постанові Верховного Суду встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, тому викладені в ній висновки не підлягають беззастережному застосуванню в цій справі.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 19 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача кредитного договору та стягнення моральної шкоди

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов