Справа №345/701/20
Провадження № 2/345/475/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2020 р. м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Сухарник І.І.

за участю секретаря судового засідання Рибчук Ю.М.

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд -

встановив:

що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищенаведеним позовом мотивуючи тим, що проживає у АДРЕСА_1 де і проживав відповідач. Однак, вже більше одного року відповідач виїхав із даної квартири і в ній лише зареєстрований. На даний час місце проживання відповідача невідоме. В утриманні квартири та сплаті за комунальні послуги він участі не бере, хоча його враховують також і вона не має змоги оформити субсидію. Факт непроживання відповідача у даній квартирі підтверджується актом обстеження побутових умов і сімейних обставин від 23.01.2020 р. З наведених підстав позивачка просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання за адресою на АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.02.2020 р. було відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, однак від її неї подана заява про підтримання позову в повному обсязі, справу просить розглядати без її участі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 20).

Відповідач ОСОБА_2 належним чином був повідомлениий про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, а також повідомлявся про розгляд справи шляхом надіслання судової повістки та подання оголошення на сайт суду (а.с. 14, 16, 17, 19).

Також у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 15.09.1997 р. (а.с. 6).

Згідно довідки ЦНАП Калуської міської ради від 24.02.2020 р. у вказаній квартирі зареєстрований відповідач (а.с. 8).

Згідно копії акта обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 23.01.2020 р. відповідач у даній квартирі не проживає більше року (а.с. 4).

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до пункту 1статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні.

Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.

Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно).

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична, особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

За вимогами статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. За статтями 317, 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно роз`яснень абз. 2 п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК України.

Відповідач є співвласником спірної квартири, а тому не може бути позбавлений права на користування відповідним майном, оскільки це означатиме порушення його права власності. Проживання, періодичне проживання чи не проживання в будинку за адресою: АДРЕСА_1 є правом відповідача, як співвласника, відповідно до положень статті 369 ЦК України.

Суд звертає увагу, що підставою звернення позивачки до суду є те, що відповідач, який на теперішній час не проживає у квартирі, співвласником якої він є, не сплачує комунальні послуги, а тому позивачка змушена сплачувати їх самостійно. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивачка не позбавлена права звернутися до суду з метою стягнення з відповідача частини оплачених нею самостійно комунальних послуг.

Вимога позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням без позбавлення його права володіння та розпорядження своєю часткою у цій квартирі не ґрунтується на положеннях ст.ст. 319, 405, 381, 391 ЦК України. Непроживання відповідача за місцем реєстрації не має правового значення для розгляду даної справи.

Отже, вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування даною квартирою, яка є його сумісною власністю, порушує його право на використання своїм майном. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

ухвалив:

у задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30-ти днів з дня його складення.

Головуючий: