233 № 233/25/20
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
28 квітня 2020 року м.Костянтинівка
Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі :
головуючої судді Бєлостоцької О.В.,
при секретарі Теліціній О.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії, -
03 січня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначив, що йому на праві власності на підставі свідоцтва від 21 листопада 2019 року належить будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані колишній власник ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які не являються членами його сім`ї. Відповідачі по справі понад рік не проживають в належному йому будинку, не несуть витрат, пов`язаних зі сплатою комунальних послуг, в добровільному порядку знятись із реєстраційного обліку не бажають. Факт реєстрації відповідачів в належному позивачу будинку порушує його права як власника, оскільки він змушений нести додаткові витрати з утримання житла, позбавлений можливості розпорядитися належним будинком. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продовжують утримувати у себе технічний паспорт та побудинкову книгу на будинок АДРЕСА_1 , чим перешкоджають позивачу належним чином виконувати обов`язки власника житлового будинку в частині регулювання проживаючих в ньому осіб.
-визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування належним йому на праві власності будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ;
-зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути йому технічний паспорт та побудинкову книгу на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі.
Позивач зазначив, що на підставі свідоцтва від 21 листопада 2019 року він є власником будинку АДРЕСА_1 , який був переданий йому у власність в рахунок боргу в процесі виконавчого провадження. В зазначеному будинку залишились зареєстрованими колишній власник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які на протязі приблизно 2 років в будинку фактично не мешкають, проте не бажають знятись з реєстрації. Будь-яких перешкод в користуванні будинком відповідачам він не чинив, оскільки вони перестали мешкати в ньому ще до набуття ним права власності. ОСОБА_3 обіцяв повернути технічний паспорт на будинок та побудинкову книгу за умови, якщо він поверне велосипед ОСОБА_4 , але не зробив цього.
Представник позивача ОСОБА_2 зазначив, що спочатку технічний паспорт та побудинкова книга знаходились у ОСОБА_4 , яка винаймала цей будинок у колишнього власника ОСОБА_3 . Потім кожен з відповідачів, не бажаючи повертати документи новому власнику будинку, стали повідомляти останнього про те, що документи знаходяться у іншого з відповідачів, а не у нього. В процесі виконавчого провадження з метою організації процедури продажу будинку с торгів, державний виконавець зверталась до Костянтинівського бюро технічної інвентаризації з метою отримання копій технічної документації.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з*явились, про час і місце його проведення були належним чином повідомлені, відзив на позовну заяву не подали. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України.
З*ясувавши позицію позивача по справі та його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до постанови заступника начальника відділу Костянтинівського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Донецькій області від 11 липня 2019 року в рамках виконавчого провадження ВП № 53545453 при примусовому виконанні виконавчого листа № 233/5186, виданого Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області 26 грудня 2016 року, стягувачу ОСОБА_1 передано в рахунок погашення заборгованості належний боржнику ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що 11 липня 2019 року складено відповідний акт (а.с.79-81, 82-83).
Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва, виданого 21 листопада 2019 року державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 11 липня 2019 року (а.с.4-5).
Як вбачається з відомостей про реєстрацію місця проживання, які містяться в реєстрі Костянтинівської територіальної громади (а.с.15-16,18-19) відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ними для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім*ї , інших осіб.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Проте, як встановлено з пояснень позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні та досліджених доказів, колишній власник будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 членами сім`ї позивача не являються та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-709 цс16 від 16 листопада 2016 року).
Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що судом з досліджених доказів встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є членами сім*ї позивача, фактично не мешкають в належному йому будинку, відсутні підстави вважати, що між сторонами по справі є будь-які домовленості щодо збереження права користування житлом, тому суд вважає за необхідне задовольнити позов - визнати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особами, що втратили право користування жилим приміщенням будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів повернути технічний паспорт та побудинкову книгу суд дійшов наступних висновків.
Частинами 1,3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.ч.5-7 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що технічний паспорт та побудинкова книга на будинок АДРЕСА_1 знаходиться у ОСОБА_3 або у ОСОБА_4 , зважаючи на що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідачів передати позивачу ці документи.
Пояснення позивача та його представника стосовно цих обставин в судовому засіданні є суперечливими, оскільки вони не могли із впевненістю стверджувати у кого саме з відповідачів по справі в теперішній час знаходяться (якщо знаходяться взагалі) технічний паспорт та побудинкова книга.
Суд вважає за доцільне зауважити, що позивач, як власник нерухомого майна не позбавлений можливості звернутись до КП Костянтинівське міське бюро технічної інвентаризації із заявою про проведення технічної інвентаризації відповідно до п.п.6,10 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127, за результатами якої виготовляється технічний паспорт.
Застосування побудинкових книг унормовано Інструкцією про порядок прописки , реєстрації та виписки громадян виконкомами сільських та селищних Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом МВС СРСР від 09 жовтня 1975 року № 281.
Проте, станом на теперішній час відбулися зміни в законодавчому регулюванні реєстрації місця проживання особи.
Так, 11 грудня 2003 року було прийнято Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV, який регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання особи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року №207 затверджені Правила реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру.
Суд вважає непереконливими та відхиляє викладені в позовній заяві доводи позивача, стосовно того, що відсутність побудинкової книги перешкоджає реалізації права власності на належний йому будинок, зокрема, впливає на можливість реєстрації у ньому місця проживання інших осіб, оскільки у визначеному п.18 Правил №207 виключному переліку документів, необхідних для реєстрації місця проживання особи, побудинковакнига не зазначена та є вказівка на заборону вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору по справі за позовні вимоги про визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням в розмірі 768 гривень 40 копійок слід віднести на відповідачів, а в іншій частини (щодо позовних вимог про зобов`язання вчинити певні дії) покласти на позивача ОСОБА_1 .
На підставі ст.ст.150, 156 ЖК України, ч.1 ст.383, ст.391 ЦК України, керуючись ст. ст. 4,19,259,263, 264, 265, 280-282 ЦПК України,-
Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 особою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_4 особою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі по 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок з кожного.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України процесуальні строки, зокрема, на апеляційне оскарження рішення та подання заяви про перегляд заочного рішення, передбачені ст.ст. 284, 354 цього кодексу, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст судового рішення виготовлений 29 квітня 2020 року.

Суддя