ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/335/20 Справа № 175/4986/18 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року та на додаткове рішення цього ж суду від 13 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради про відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив зобов`язати КП «Теплоенерго» відшкодувати йому завдану моральну шкоду шляхом передачі йому у власність грошових коштів в сумі 64000,00 грн., що завдана актом дискримінації його права на захист споживача, права на повагу до його гідності, права на захист від неправомірних обмежень у формі утиску, права на захист від дискримінації, що розпочався 13 грудня 2017 року і тягнеться далі та призвів до суттєвого погіршення творчих здібностей позивача у формі втрати здатності створювати зображення троянд; зобов`язати КП «Теплоенерго» спростувати твердження про те, що ОСОБА_1 є боржником по відношенню до КП «Теплоенерго» шляхом надання йому належним чином оформленого службового документа, який свідчить про те, що ОСОБА_1 не є боржником по відношенню до КП «Теплоенерго» та не має договірних відносин з КП «Теплоенерго».

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання КП «Теплоенерго» спростувати твердження про те, що ОСОБА_1 є боржником по відношенню до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради шляхом надання позивачу належним чином оформленого службового документу про те, що ОСОБА_1 не є боржником (а.с.84-85).

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та додаткового рішення з ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення і додаткового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є комунальним підприємством, заснованим Дніпропетровською міською радою з метою забезпечення територіальної громади міста тепловою енергією.

Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 19 липня 2017 року №24/23 «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго», кредиторську та дебіторську заборгованість споживачів КП «Дніпровські міські теплові мережі» передано на баланс КП «Теплоенерго», виконавцем послуг є КП «Теплоенерго».

З листопада 2017 року інформація про кредиторську та дебіторську заборгованість споживачів КП «Дніпровські міські теплові мережі» обліковується на балансі КП «Теплоенерго». Інформація про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго», згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації», було розміщено на офіційному веб-порталі в мережі Інтернет dniprorada.gov.ua Дніпровської міської ради та у друкованому виданні «Наше місто».

Заборгованість по особовому рахунку № НОМЕР_1 , закріпленому за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає ОСОБА_1 та члени його родини, станом на 01 січня 2019 року нарахована на суму 20461,81 грн. (а.с.29-32). З жовтня 2012 року ОСОБА_1 не сплачує за надані послуги з централізованого опалення.

Також встановлено, що 11 жовтня 2007 року між МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та ОСОБА_1 було укладено договір за №706-209098/01-Д про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води.

11 вересня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» ДМР із заявою про відмову від послуг та розірвання договору без зазначення причин його розірвання, в зв`язку з чим заявнику було надіслано відповідь та роз`яснено порядок відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги (до яких відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 цього Закону віднесено і послуги з надання централізованого опалення та гарячої води) у строки встановлені договором або законом. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця.

Відповідно до п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету міністрів України №630 від 21.07.2005 року, з відповідними змінами та доповненнями,послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно п. 24 Постанови Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року, з відповідними змінами та доповненнями, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. У п. 25 вказаної постанови вказано, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

П. 26 Постанови Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року, визначено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування, відповідно до Закону України «Про теплопостачання», схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затверджено Наказом міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, де вказано, що для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до місцевого органу виконавчої влади з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. У заяві про відключення від мереж ЦО і ГВП власник (власники) будинку зазначає причини відключення. Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку. Комісія, після вивчення наданих власником (власниками) документів, у місячний строк приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації.

Рішення Комісії оформлюється протоколом, витяг з якого у 10-денний строк надається заявникові. Якщо заявником є власник, наймач (орендар) окремого приміщення, Комісія має право не розглядати його заяву до прийняття рішення про відключення від мереж централізованого теплопостачання всього будинку. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження.

Згідно ч. 1 ст. 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту.

Рахунок на сплату за послуги з централізованого опалення залишаються у поштових скриньках або за відсутністю поштових скриньок рахунок залишається консьєржу, для подальшого вручення споживачу.

Право на спростування недостовірної інформації передбачено ст. 277 ЦК України, де зазначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Правом на спростування та правом на відповідь наділені фізичні особи, стосовно яких поширена неправдива інформація, що порушує їх особисті немайнові права. Фізична особа має також право вимагати спростування неправдивої інформації і у випадку, коли вона поширена стосовно членів її сім`ї. При цьому поширення неправдивої інформації стосовно членів сім`ї фізичної особи повинно порушувати особисті немайнові права саме цієї фізичної особи, а не членів її сім`ї.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» підставою виникнення права на спростування та права на відповідь є правопорушення. Але виникає таке право за наявності сукупності таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що квартиру позивача до цього часу не відключено, у передбачений законом спосіб, від системи централізованого опалення; встановивши, що відповідачем нарахована заборгованість за теплопостачання за адресою по АДРЕСА_1 , - місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю.

Необхідно зауважити, що направлення рахунку за послуги із централізованого теплопостачання не є поширенням інформації в розумінні ст. 277 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що між ним та відповідачем не існує договірних правовідносин - є безпідставним, оскільки відповідач є виконавцем послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води та обслуговує будинок АДРЕСА_2 , а квартиру позивача у вказаному будинку до цього часу не відключено, у передбачений законом спосіб, від системи централізованого опалення; доказів іншого позивачем ні місцевому, ні апеляційному суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Відповідно до положень ч.1 ст.509, ст.526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

При цьому відсутність договору не є підставою не сплачувати за надані послуги (ст. 11 ЦК України), що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 30 жовтня 2013 року №6-59 цс 13.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 64000,00 грн. колегія звертає увагу, що, згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуми Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві повинно бути зазначено у чому полягає моральна шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та яким доказами це підтверджується.

Будь-яких доказів вини відповідача, протиправної поведінки відповідача в завданні позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача, позивач суду не надав, тому колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 64000,00 грн.

Крім того, позивачем не надано доказів вчинення щодо нього дискримінаційних дій відповідачем, не зазначено за якою саме ознакою, на думку позивача, відбулась дискримінація. Позивачем не надано доказів наявності причинно-наслідкового звязку між певними діями відповідача та втратою позивачем здатності створювати зображення троянд.

Клопотань про надання апеляційному суду доказів, витребування їх судом - позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання.

Отже, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційних скарг без задоволення, а оскаржуваних рішення та додаткового рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року та на додаткове рішення цього ж суду від 13 серпня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді