Справа № 583/5260/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого Плотникова Н.Б.

при секретарі Логвиненко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка справу за позовом

Акціонерного товариства «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24.10.2012 р. у розмірі 32796,73 грн. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 24.10.2012 р. ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 8101,55 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, станом на 24.11.2019 р. заборгованість становить 32796,73 грн.

Позивач в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві просить справу розглядати у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач та його представник адвокат Діброва К.Ю. в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. В відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 8809,22 грн. та заборгованості за пенею у розмірі 16909,50 грн. за необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Зазначив, що він (відповідач) при оформленні та отриманні кредитної картки не був ознайомлений зі змістом Умов та Правил надання банківських послуг, на які посилається позивач в обгрунтування позовних вимог, та не підписував їх. Роздруківка Умов і Правил із сайту позивача не може бути належним доказом укладення такого договору, так як цей доказ повністю залежить від волевиявлення позивача і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни до умов та правил споживчого кредитування. Кредитного договору, в якому були б вказані умови надання кредиту, в тому числі сума кредитного ліміту, розмір тарифів, угоди про збільшення строку позовної давності, він також не підписував. За вказаних обставин Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, в тому числі щодо їх розміру, не можна вважати складовою частиною договору, а відтак відсутні підстави для їх застосування при визначенні зобов`язань відповідача за вказаним договором. Інших документів, які б підтвердили факт укладення кредитного договору з відповідачем, позовні матеріали не містять. Отже позивачем не доведено, що сторони у письмовому вигляді обумовили ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому вважає, що вимоги позивача про стягнення з нього (відповідача) відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 8809,22 грн. та заборгованості за пенею у розмірі 16909,50 грн. задоволенню не підлягають. Крім того, позивач не надав доказів того, чи отримував відповідач кредитні кошти в сумі 8101,55 грн, чи отримував він (відповідач) платіжну кредитну картку, який термін її дії, та не надав інформації про рух коштів за отриманою карткою. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить повної та достовірної інформації, необхідної для вирішення справи. Крім того, із розрахунку заборгованості вбачається, що останній раз в погашення заборгованості за кредитом позивачем було зараховано 75,25 грн. 19.08.2015 р. і після вказаної дати кошти в погашення заборгованості не зараховувалися, тобто про порушення його права позивачу було достеменно відомо з вересня 2015 року, коли не надійшов черговий щомісячний платіж. Вважає, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами з пропуском строку позовної давності, а тому просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом у зв`язку зі спливом позовної давності.

В судове засідання сторони не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлені. В зв`язку з чим справа розглядається відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відсутність учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 24.10.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDN1302 від 25.02.2011 р. («Договір 1»), № SAMDP3843 від 30.06.2010 р. («Договір 2») (а.с. 8).

Відповідно до п. 1 Генеральної угоди сторони погодили по Договору 1: зменшення розміру заборгованості, яка виникла з дати надання кредиту, а саме: відсотки на 563,15 грн., комісію на 0,00 грн., штраф на 721,83 грн.; заборгованість по договору по Договору 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 7888,55 грн.; дата закінчення погашення заборгованості по Договору 1 24.10.2014 р.; по Договору 2: зменшення розміру заборгованості, яка виникла з дати надання кредиту, а саме: відсотки на 0,26 доларів США, комісію на 0,00 доларів США, пеню на 0,00 доларів США, штраф на 0,00 доларів США; заборгованість по договору по Договору 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 149,93 долари США; що складає 1198,39 грн. по курсу НБУ на дату підписання Генеральної угоди; дата закінчення погашення заборгованості по Договору 2 24.10.2014 р.

Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику кредит в сумі 8101,55 грн. на строк 24 місяці, з 24.10.2012 р. по 31.10.2014 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 8101,55 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по сплаті відсотків в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позивальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 405,4 грн. для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, а також інших витрат у відповідності з Умовами і правилами. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31.10.2014 р.

Таким чином, Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості є самостійним зобов`язанням між сторонами, обов`язок виконання якого передбачений ст.ст. 526,1049 ЦК України.

Враховуючи викладене, доводи відповідача про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надано документів, які б підтвердили факт укладення кредитного договору з відповідачем, в тому числі обумовлення ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки, а тому позовні вимоги є безпідставними - не заслуговують на увагу.

Доводи відповідача про те, що він не підписував Генеральну угоду, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи, всупереч статті 81 ЦПК України, не містять доказів наданих відповідачем суду у спростування даного твердження, а також відповідачем не було заявлено клопотання про проведення судової експертизи з приводу цього питання, а тому таке твердження відповідача є припущенням, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи відповідача відносно того, що позивачем не надано доказів отримання ним (відповідачем) кредитних коштів від ПАТ КБ «Приватбанк», доказів отримання ним кредитної карти не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості, після підписання Генеральної угоди, ОСОБА_1 здійснював погашення заборгованості за вказаним договором, чим підтверджував та розумів свої зобов`язання перед банком.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 24.11.2019 року становить 32796,73 грн. і складається з наступного:

- 7078,01 грн. - заборгованості за кредитом;

-8809,22 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

-16909,50 грн. заборгованість за пенею.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, судом встановлено, що права кредитора за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 24.10.2012 року порушені невиконанням позичальником умов угоди, а тому порушені права ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають судовому захисту.

Проте, у відзиві на позовну заяву та в окремій письмовій заяві відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності, зазначивши, що платежі в погашення кредитного боргу після 2013 р. він особисто не здійснював, і що із розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що останній раз погашення за кредитом було зараховано 75,25 грн. 19.08.2015 р. і після вказаної дати кошти в погашення заборгованості не зараховувалися, тобто, право позивача остаточно було порушено у вересні 2015 р., коли не надійшов черговий щомісячний платіж і про порушення права позивачу було достеменно відомо.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику кредит в сумі 8101,55 грн. на строк 24 місяці, з 24.10.2012 р. по 31.10.2014 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 8101,55 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по сплаті відсотків в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позивальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 405,4 грн. для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, а також інших витрат у відповідності з Умовами і правилами. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31.10.2014 р.

Звертаючись до суду з позовом, банк обґрунтовував свої вимоги тим, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між відповідачем та банком Кредитний договір.

Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та Правил банківських послуг встановлено строк позовної давності у 50 років.

Однак, суд вважає, що дана обставина не підтверджує наявність збільшеної позовної давності за Генеральною угодою від 24.10.2012 року , з огляду на наступне.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31)

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості про приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

У Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості від 24 жовтня 2012 року посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. В матеріалах справи відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.

Суд вважає, що Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у Генеральній угоді відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до п`ятдесяти років.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови, зокрема про збільшення позовної давності, прямо не передбачені в Генеральній угоді, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 .

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 202/26885/13-ц та у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Таким чином до спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк позовної давності у три роки.

Обумовлений сторонами строк дії Генеральної угоди припинився 01 листопада 2014 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором від 24.10.2012 р. вбачається, що останнє погашення відповідачем суми за наданим кредитом відбулося 19.08.2015 р., а з позовом до суду банк звернувся 12 грудня 2019 року, тобто позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача відсотків та пені. Відтак, не можуть бути стягнуті відсотки та неустойка, нараховані на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Вказане узгоджується із висновком Великої Палати Верхового Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог через пропуск позовної давності зі зверненням АТ КБ «Приватбанк» з даним позовом.

На підставі викладеного, ст. ст. 526, 530, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суду Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: Н.Б. Плотникова