Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 137/1052/17

провадження № 61-39034св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - Соснівська сільська рада Літинського району Вінницької області,

третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Богословського Сергія Вікторовича на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області, третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області, про визнання права на приватизацію будинку, зобов`язання провести приватизацію,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вони проживають в житловому будинку на АДРЕСА_1 , який є їхнім єдиним житлом.

У 1993 році на підставі наказу Держплемзаводу «Україна» від 26 листопада 1993 року зазначений будинок був наданий їм, як працівникам заводу, для проживання, що підтверджується інформацією Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Вінницькій області (далі - РВ ФДМУ по Вінницькій області) від 30 березня 2016 року № 05-05/904.

Вони із сім`єю у складі 6 чоловік зареєструвалися там і безперервно проживають по сьогоднішній день.

Зазначений будинок раніше призначався для функціонування дитячих ясел Держплемзаводу «Україна», проте за призначенням не використовувався, щонайменше з часу надання їм для проживання.

Під час приватизації Держплемзаводу «Україна» шляхом перетворення у ВАТ «Племзавод «Україна» до статутного капіталу господарського товариства зазначений будинок дитячих ясел не увійшов, а залишився на його позабалансовому рахунку як об`єкт державної власності.

Будівля ясел у селі Сосни до прийняття рішення про приватизацію Держплемзаводу, а також будівля дитячих ясел у селі Радянському були надані для проживання працівників даного підприємства під квартири, однак зміна статусу даних об`єктів проведена не була.

17 червня 2002 року головою правління ВАТ «Племзавод Україна» ОСОБА_4 до Соснівської сільської ради було направлено подання щодо зміни статусу дитячих ясел на житлові будинки, проте питання по день звернення ними до суду так і не вирішено.

РВ ФДМУ по Вінницькій області неодноразово надавалися роз`яснення сільській раді щодо зміни статусу будівель дитячих ясел, однак сільська рада зволікає з вирішенням питання прийняття до комунальної власності будинку, в якому вони проживають.

Рішенням 9 сесії 7 скликання Соснівської сільської ради від 21 вересня 2016 року у приватизації частини будівлі їм було відмовлено, оскільки майно не перебуває на балансі сільської ради та у комунальній власності. Тому при приватизації Держплемзаводу у 1996 році будинок, у якому вони проживають, до статутного фонду ВАТ «Племзавод «Україна» не увійшов.

Ухвалою Вінницького господарського суду від 12 лютого 2009 року у справі № 5/48-09 ВАТ «Племзавод «Україна» село Радянське Літинського району Вінницької області визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою цього ж суду від 05 жовтня 2010 року ВАТ «Племзавод «Україна» ліквідовано.

З інформації РВ ФДМУ по Вінницькій області, наданої на ім`я голови Соснівської сільської ради встановлено, що спірна будівля є такою, що не увійшла до статутного фонду підприємства під час приватизації, перебуває у сфері його управління. Крім того, у цьому ж повідомленні зазначено, що на даний час у селі Сосни Літинського району функціонує дитячий дошкільний заклад, переданий на баланс відділу освіти Літинської РДА в оперативне управління у 2011 році. Протягом тривалого часу ні РВ ФДМУ по Вінницькій області, ні Соснівська сільська рада не ініціюють та не вирішують питання щодо прийняття будинку, у якому вони проживають у комунальну власність, що дало б їм можливість упорядкувати їх право на цей будинок, у якому вони проживають понад 20 років на законних підставах відповідно до рішення уповноважених осіб.

Вважають, що на даний час будинок, в якому вони проживають фактично відноситься до складу державного житлового фонду і перешкод у визнанні статусу будинку як житлового немає.

За наведених обставин, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили визнати за ними право на приватизацію будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 18 січня 2018 року у складі судді Желіховського В. М. позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право на приватизацію будинку АДРЕСА_1 відповідно до норм приватизації.

Зобов`язано Соснівську сільську раду створити орган для приватизації будинку АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачі тривалий час зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1 , відповідно до наданих документів своїм правом на приватизацію не скористалися, тому вони на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» мають право на приватизацію будинку, в якому проживають.

Сільська рада тривалий час не звертаючи увагу на неодноразові звернення РВ ФДМУ по Вінницькій області не вирішувала питання щодо прийняття у комунальну власність будівлі дитячих ясел і лише після звернення позивачів до суду дане питання почало вирішуватися, що відобразилося в рішенні сесії 15 сесії 7 скликання від 19 жовтня 2017 року.

13 грудня 2017 року Соснівська сільська рада Літинського району Вінницької області на підставі акта приймання-передачі прийняла у комунальну власність громади будівлю колишніх дитячих ясел по АДРЕСА_1 , тому відповідно має в подальшому вирішувати питання щодо подальшого використання цієї будівлі.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області задоволено.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 січня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області 5 760 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що законодавство пов`язує право осіб на приватизацію не лише з фактом їх реєстрації у спірній квартирі (будинку), яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з правом на житло та фактом проживання у спірній квартирі (будинку).

Вказані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення. Суд першої інстанції не встановив, чи є будівля ясел об`єктом приватизації, а позивачі - суб`єктами приватизації спірної будівлі, у зв`язку з чим дійшов безпідставного висновку про задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Богословський С. В. подав касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не взято до уваги те, що позивачі з 1997 року постійно та безперервно проживають у будівлі колишніх дитячих ясел по даний час, не використали своє право на приватизацію, будь-якого іншого житла не мають, тому на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» мають право на приватизацію будинку, в якому проживають.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 1997 року позивачі постійно та безперервно проживають у будівлі колишніх дитячих ясел по даний час, своє право на приватизацію не використали, що підтверджується копіями паспортів та інформацією з Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно відповідно до яких у власності позивачів будь-якого іншого житла не має.

Сільська рада тривалий час не звертаючи увагу на неодноразові звернення РВ ФДМУ по Вінницькій області не вирішувала питання щодо прийняття у комунальну власність будівлі дитячих ясел і лише після звернення позивачів до суду дане питання почало вирішуватися, що відобразилося в рішенні сесії 15 сесії 7 скликання від 19 жовтня 2017 року.

13 грудня 2017 року згідно з актом приймання-передачі, Соснівська сільська рада Літинського району Вінницької області прийняла у комунальну власність громади будівлю колишніх дитячих ясел по АДРЕСА_1 .

Рішенням 15 сесії Соснівської сільської 7 скликання № 285 «Про надання згоди на прийняття в комунальну власність територіальної громади об`єктів соціальної сфери державної власності - будівель колишніх дитячих ясел сіл Сосни та Літинські Хутори» від 19 жовтня 2017 року та Актом приймання-передачі комісії від 13 грудня 2017 року відповідач прийняв на баланс сільської ради будинок колишніх дитячих ясел, 1963 року введення в експлуатацію.

В будівлі дитячих ясел в АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали Літинського районного суду Вінницької області.

08 січня 2019 року справа № 137/1052/17 надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Фаловської І. М.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За змістом частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частинами четвертою, п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до частин першої, третьої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Отже, у справах щодо приватизації квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з`ясуванню підлягають: обставини щодо того, чи є ці приміщення об`єктами приватизації відповідно до вимог згаданих законів; склад осіб, які постійно, як члени сім`ї наймача проживають у спірних приміщеннях або за якими зберігається право на проживання; термін та законність підстав їх реєстрації та фактичного проживання у квартирах/гуртожитках; наявність у них власного житла та чи є вони громадянами України і чи не використано ними право на приватизацію державного житлового фонду раніше в повному обсязі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Скасовуючи рішення місцевого суду та приймаючи нову постанову про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про те, що Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404, визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить.

Також апеляційний суд правильно зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання нежитлового приміщення - житловим, оскільки відповідачем, як органом місцевого самоврядування, прийнято у комунальну власність об`єкт соціальної сфери дитячі ясла, а не житлову будівлю.

Відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» однією з умов можливості здійснити громадянином приватизацію є використання квартири на умовах найму.

Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (стаття 61 ЖК УРСР).

Підставою для видачі ордера є спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затверджене виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті, селищної, сільської ради народних депутатів, який і видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (стаття 58 ЖК УРСР).

Встановивши, що у матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт використання позивачами будинку на умовах найму, визначених в законі, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачам не видався ордер, а наказ Держплемзаводу «Україна» від 26 листопада 1993 року № 162, на який посилаються позивачі, не може бути визнаний договором найму.

Крім того, вказаний наказ Держплемзаводу «Україна» від 26 листопада 1993 року у матеріалах справи відсутній, а Соснівська сільська рада Літинського району Вінницької області заперечує належність цього доказу, посилаючись на те, що у зазначеному наказі мова йде про надання квартир механізатору ОСОБА_5 і ветерану війни та праці ОСОБА_6 в дитячому садку центральної садиби в селі Радянське (нині Літинські Хутори).

Виходячи з аналізу Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Аналогічну норму містить пункт 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року N 396.

При цьому пунктами 18, 19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні - у довідці про склад сім`ї та займані приміщення, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Отже, законодавство пов`язує право осіб на приватизацію не лише з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі (будинку), яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з їхнім правом на житло та фактом проживання у спірній квартирі (будинку).

З огляду на викладене, апеляційний суд також дійшов обґрунтованого висновку про те, що місцевий суд не встановив чи є будівля ясел об`єктом приватизації, а позивачі - суб`єктами приватизації спірної будівлі.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи те, що висновки апеляційного суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, постанова суду апеляційної інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Богословського Сергія Вікторовича залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська