У Х В А Л А Справа № 932/1591/20

Провадження № 2-з/932/17/20

28 квітня 2020 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, в особі судді Литвиненка І.Ю., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі заяву в.о. міського голови м. Дніпра Підлубного Е.С. про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Міссіяж Олена Анатоліївна, про визнання недійсним рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування записів про право власності на земельну ділянку, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Разом із позовом в.о. міського голови м. Дніпра ОСОБА_3 подано письмову заяву про забезпечення позову, в якій він прохає:

- накласти арешт на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,22219 га, кадастровий номер :02:186:0224, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101;

- заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,22219 га, кадастровий номер :02:186:0224, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101;

- заборонити державному реєстратору вчиняти будь-які дії (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів заборон відчуження, записів про іпотеку, інші дії, передбачені чинним законодавством), окрім дій по виконанню ухвали суду про забезпечення даного позову на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,22219 га, кадастровий номер :02:186:0224, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на те, що під час службового розслідування, на виконання розпорядження міського голови від 22 січня 2020 року, виявлено, зокрема, підробне рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 червня 1998 року № 1054. За цим рішенням, приватному підприємцю ОСОБА_2 надано земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,22219 га у приватну власність, для проектування та будівництва автостоянки з автомийкою, за рахунок земель загального користування. Однак, рішенням за таким номером, за інформацією, яка міститься у Дніпровській міській раді, надано у спільне користування іншу ділянку, іншому підприємству. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2019 року № 575, ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,22219 га, кадастровий номер :02:186:0224, відчужено ОСОБА_1 . Оскільки наступне відчуження цієї земельної ділянки може в подальшому покласти на позивача надмірний тягар повернення земельної ділянки від третіх осіб, прохає вжити зазначені заходи забезпечення позову.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 150 ЦПК України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. В силу вимог ст. 152 ЦПК України, видами забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії та встановлення обов`язку вчинити певні дії; заходи, що необхідні для забезпечення ефективного захисту, якщо такий захист не забезпечується заходами, передбаченими п.п. 1-9 ч. 1 цієї статті. Частиною 1 статті 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», що є узагальненням судової практики з розгляду цивільних справ певної категорії, яку імплементовано у державі, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку про те, що вона задоволенню не підлягає.

Так, предметом спору є визнання недійсними рішення щодо відчуження земельної ділянки у приватну власність та договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування записів про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачами, а також визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Віндикаційна вимога щодо витребування майна із чужого незаконного володіння позивачем не заявлена.

Внаслідок того, що віндикаційна вимога позивачем не заявлена, ризики ускладнення виконання чи неможливості виконання майбутнього рішення суду - відсутні.

Так, згідно зі статтями 129, 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рябих проти Росії"). Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

Дія принципу «res judicata» передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. За судовим рішенням, яке не потребує виконання, такий стан і наслідки, передбачені судовим рішенням, встановлюються одразу з набранням рішенням сили. Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання зокрема судових рішень. Наслідки, передбачені судовим рішенням, яке потребує виконання, остаточно настають після виконання цього судового рішення. Саме з виконанням судового рішення реально поновлюються права особи, яка зверталась з відповідним позовом до суду, і яка за наслідками виконання цього судового рішення отримує визначеність у правовому статусі, на який може покладатись, реалізуючи свої права та обов`язки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до викладеного Верховним Судом в ухвалі від 27 серпня 2019 року по справі № 910/24263/16 правового висновку, рішення суду про визнання договору недійсним є виконаним із моменту набрання ним законної сили та не потребує примусового виконання із видачею судом виконавчого документу.

Відтак, у випадку задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради про визнання рішення та договору із відчуження земельної ділянки недійсними, таке судове рішення, після набрання ним законної сили, не підлягатиме примусовому виконанню, оскільки буде вважатись виконаним з моменту набрання ним чинності.

Відчуження земельної ділянки зареєстрованим власником не буде перешкодою для припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності такої особи.

В свою чергу, вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, виключення відомостей про кадастровий номер спірної земельної ділянки та про права на неї, звернута до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Позивачем не вказано, як саме зміна власника чи володільця земельної ділянки може вплинути на ускладнення виконання майбутнього рішення суду щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, із виключенням відповідних відомостей про неї в кадастрі, як про об`єкт цивільних прав, взагалі.

Заява позивача про забезпечення позову взагалі не містить обґрунтування необхідності вжиття арешту майна та заборони на вчинення певних дій, оскільки всі її доводи зводяться до твердження про «існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову». Які конкретно перепони можуть настати, як вбачається із заяви, позивачем не вказано. Доводи позивача про необхідність вжиття заходів забезпечення позову для повернення земельної ділянки у комунальну власність є безпідставними, оскільки вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння міською радою не заявлена.

Заходи забезпечення позову можуть бути вжитті судом у випадку наявності реального ризику ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або у випадку, коли ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у випадку їх невжиття, буде неможливий.

Внаслідок того, що в цій справі, при заявлених позовних вимогах, відсутні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього рішення суду, заява в.о. міського голови м. Дніпра ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153, 158, 260, 353 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви в.о. міського голови м. Дніпра ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Відповідно до вимог п. 15.5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів редакції Закону» від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційну скаргу може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня отримання її копії.

Відповідно до вимог п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строк, визначений ст. 354 цього Кодексу, на подання апеляційної скарги, продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя І.Ю. Литвиненко