МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/5038/19
Провадження № 22-ц/812/711/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства Комерційний Банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 лютого 2020 року, постановлене під головуванням судді Максютенко О.А. в приміщенні суду, у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.06.2008р. відповідачка отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором не виконала, в зв`язку з чим станом на 31.08.2019 року в неї утворилася заборгованість в сумі 40460,95 грн., яка складається з наступного: 1863,80 грн. - заборгованість за кредитом; 31075,34 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5357 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1914,81 грн. штраф ( процентна складова).

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 40460,95 грн. за кредитним договором № б/н від 13.06.2008 року, а також судові витрати.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 лютого 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 13.06.2008 року в розмірі 1863,80 грн. та судовий збір в розмірі 88,36 грн., а всього 1952,16 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині незадоволених вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом та неустойки скасувати та задовольнити вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач разом з Анкетою - заявою, в якій також передбачено базову процентну ставку за користування кредитом, надав копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», особисто підписану відповідачем, в якій зазначено: базова відсоткова ставка за користування кредитом, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів.

Від відповідачки надійшов підписаний її представником відзив (пояснення) на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 лютого 2020 року залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Крім того, просить застосувати строк позовної давності для позивача.

Учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В відзиві (поясненнях) на апеляційну скаргу зазначено прохання розглянути справу у відсутності відповідачки та її представника.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 13.06.2008р. відповідачкою було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк. Відповідно до укладеного договору б/н ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач додав до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. Наданий позивачем розрахунок заборгованості підтверджує, що відповідачка користувалася грошовими коштами позивача.

За вказаним розрахунком банку станом на 31.08.2019р. виникла заборгованість у розмірі 40460,95 грн., яка складається з 1863,80 грн. - заборгованість за кредитом; 31075,34 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5357 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1914,81 грн. штраф ( процентна складова).

Відповідно до п. 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг, - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених цим договором.

Відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Однак, Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна застосовувати щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені у заяві.

Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, Умови та Правила надання банківських послуг, а також те, що Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення ст. ст. 526, 527, 530, 610, 615, 626, 628, 629, 634, 638, 1049, 1054 ЦК України, правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено, що саме наданий позивачем Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, а також про те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Відсутність підпису боржника в Умовах та Правилах вказує про його не обізнаність з вказаними Умовами та Правилами кредитного договору, про непоінформованість з умовами кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, а тому наведені обставини не можуть свідчити, що сторони погодили усі істотні умови договору № б/н від 13.06.2008 року.

Також суд посилався на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003р. № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено та не підтверджено того, які саме умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і які саме тарифи і умови кредитування мала на увазі відповідачка, підписуючи заяву, та відповідно, які вона брала на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами, винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

За такого, на думку суду заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідачки 31075 грн. 34 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом , 5357 грн.- заборгованість за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до пункту 8.6 умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1914.81 грн. - штраф (процентна складова) є безпідставними, оскільки це узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 року справа №342/180/17, так як у заяві не передбачено сплати позичальником процентів за користування кредитними коштами у розмірі 22,80 % річних, які просить стягнути позивач з відповідачки, посилаючись на Умови та Правила надання продукту кредитних карт, які не підписані відповідачкою, відсутні розмір пені та комісій.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають тільки позовні вимоги про стягнення заборгованості по кредиту на суму 1863,80 грн.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Колегія судді погоджується з висновком суду про те, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 червня 2008 року шляхом підписання відповідачкою заяви.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Проте, приймаючи рішення у справі суд не в повній мірі врахував те, що заява від 13 червня 2008 року, яка підписана відповідачкою містить дані як про кредитний ліміт у розмірі 500грн., так і про базову процентну ставку у розмірі 1,9% в місяць із розрахунку 360 днів у році, а також строк дії картки-06/12.

Крім того, в матеріалах справи знаходиться Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», яка також підписана позичальником.

Згідно Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», умовами кредитування відповідачки є: базова процентна ставка на місяць - 1,9%; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості; пеня складається із пені 1 та пені 2, де пеня 1 базова відсоткова ставка по договору, нараховується за кожний день прострочення кредиту; пеня 2 дорівнює 1 % від суми загальної заборгованості, але не менше 10 грн. нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту чи відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму більше 50 грн.; штраф при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим договором, більше ніж на 120 днів складає 250 грн. + 5% від суми позову, процентна ставка на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування - 2,85% та інше.

За такого посилання суду на те, що дана Довідка також не підписана позичальником, а тому не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, є помилковим, як і посилання на те, що заява не містить умов зі сплати процентів за користування кредитними коштами.

З урахуванням викладеного, висновок суду, що позивачем не доведено та не підтверджено того, які саме умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і які саме тарифи і умови кредитування мала на увазі відповідачка, підписуючи заяву, та відповідно, які вона брала на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами, винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, не відповідає матеріалам справи.

Отже, матеріали справи свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі кредитного договору № б/н від 13 червня 2008 року, у вигляді відновлювальної кредитної лінії з встановленим кредитним лімітом на платіжну карту, який був укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_1 заяви.

Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідачка на підставі названого договору отримала картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» № НОМЕР_1 зі строком дії до червня 2012 року.

Згідно виписки про рух коштів за рахунком, відповідачка активно користувалася карткою. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 належним чином виконувала взяті на себе обов`язки, банк збільшив кредитний ліміт.

Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № б/н від 13 червня 2008 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а також те, що для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту за даним кредитним договором відповідачка отримала картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» № НОМЕР_1 зі строком дії до червня 2012 року.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 31.08.2019 року в неї утворилася заборгованість в сумі 40460,95 грн., яка складається з наступного: 1863,80 грн. - заборгованість за кредитом; 31075,34 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5357 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1914,81 грн. штраф ( процентна складова).

Однак, повністю з таким розміром заборгованості за даним кредитним договором, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, оскільки відповідачка уклала кредитний договір з позивачем та отримала кредитні кошти від банку, вона зобов`язана повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Як заява позивальника від 13 червня 2008р., так і Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які підписані відповідачкою, містять в собі дані про встановлений розмір процентів, а саме 1,9% в місяць, що становить 22,8% річних. Більш того, оскільки відповідачка після отримання картки активно користувалася даною карткою, в тому числі і погашаючи заборгованість разом з нарахованими процентами, що підтверджується випискою про рух коштів за рахунком, у той час коли за даним видом кредитної картки була передбачена базова процентна ставка в місяць у розмірі 1,9% (22,8% на рік), чим відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України вчинила дії, які засвідчують її бажання користуватися кредитними коштами зі сплатою саме таких відсотків за користування кредитними коштами, то ці її дії фактично є прийняттям пропозиції в частині розміру процентної ставки. Доказів протилежного стосовно розміру погодженої сторонами процентної ставки відповідачкою суду надано не було.

Як убачається з виписки про рух коштів за рахунком та розрахунку заборгованості відповідачка неодноразово погашала заборгованість та повторно отримувала кредитні кошти. Останні операції за рахунком були здійснені нею 05 листопада 2009року у сумі 552,40грн. та 01 вересня 2015р. в сумі 105,74 грн. (автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_4 ). При цьому в призначенні платежу відповідачкою не зазначено про погашення окремої складової кредитної заборгованості.

Як зазначено в розрахунку заборгованості, наданому до позову, банк розрахував заборгованість, виходячи як з первісної погодженої сторонами процентної ставки (22,8% річних) до грудня 2012р., так і підвищеної відсоткової ставки, починаючи з січня 2013 року у розмірі 30% річних.

Проте належних та допустимих доказів погодження підвищеної процентної ставки з позичальником позивачем суду надано не було, а тому у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за збільшеною процентною ставкою, починаючи з січня 2013р.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він просив стягнути з відповідачки крім заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1863,80 грн., також заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 31 серпня 2019 року у сумі 31075,34 грн., пеню у розмірі 5357 грн. та штрафи 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1914,81 грн. штраф (процентна складова).

Колегія суддів не погоджується з розміром заборгованості по процентам, зазначеним в розрахунку банку, оскільки вимоги стосовно нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом, а також те, що строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки. Строк дії кредитної картки сплинув 30 червня 2012 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 30 червня 2012 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості.

Починаючи з 01 липня 2012 року, відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак, з такими вимоги у даній справі позивач до суду в установленому законом порядку не звертався.

З огляду на вказане аргументи позивача про те, що він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, а також вимоги про стягнення нарахованих ним процентів після спливу визначеного договором строку кредитування за період після 30 червня 2012р., є необґрунтованими.

Згідно розрахунку заборгованості позивача розмір нарахованих процентів за користування кредитними коштами станом на 30 червня 2012 року становив 1201,79 грн.

При прийнятті рішення у справі колегія суддів враховує правовий висновок, вказаний в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12.

Необґрунтованими в зв`язку з викладеним є також вимоги про стягнення пені, нарахованої поза погодженим сторонами строком кредитування.

Згідно розрахунку заборгованості позивача розмір нарахованої пені за порушення грошового зобов`язання станом на 30 червня 2012 року становив 1302,44 грн.

Згідно зазначеного розрахунку заборгованості розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 30 червня 2012 року становив 1858,78 грн.

Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, процентами та пенею, яка виникла станом на 30 червня 2012 року.

З урахуванням викладеного суд, виходячи з аналізу не умов кредитного договору, викладених в заяві та Довідці про умови кредитування, а з положень Умов і Правил надання банківських послуг, які не вважав складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, дійшов помилкового висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені в повному обсязі та стягненні суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі на час звернення позивача до суду, а не на час спливу визначеного договором строку кредитування.

Що стосується позовних вимог про стягнення штрафів, то вони є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за несвоєчасне погашення заборгованості. При цьому пеня складається із пені 1 та пені 2, де пеня 1 базова відсоткова ставка по договору, нараховується за кожний день прострочення кредиту; пеня 2 дорівнює 1 % від суми загальної заборгованості, але не менше 10 грн. та нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту чи відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму більше 50 грн.

У той самий час, Довідкою про умови кредитування передбачено, що за порушення строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим договором, більше ніж на 120 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250грн. + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-2300 від 21.10.2015р.

Отже у задоволенні вимог про стягнення штрафів слід відмовити.

З урахуванням викладеного, остаточно сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в межах заявлених позовних вимог у даній справі, становить 4363,87 грн. та складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1858,78 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1201,79 грн. та пені у розмірі 1302,44 грн.

Суд першої інстанції хоча і дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів, проте при цьому надав аналіз не умовам кредитного договору, викладеним в Довідці про умови кредитування, а положенням Умов і Правил надання банківських послуг, які не вважав складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Проаналізувавши зазначені вище обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд зазначеним в тексті постанови обставинам належної правової оцінки не дав, не встановив дійсні обставини по справі, не вірно визначив характер спірних відносин та норми матеріального права, що їх регулюють, що призвело до неправильного обґрунтування підстав для відмови у стягненні штрафів, неправильного визначення суми заборгованості за тілом кредиту, помилкової відмови у задоволенні позовних вимог до відповідачки щодо стягнення заборгованості за процентами та пенею в повному обсязі, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитом у розмірі 4363,87 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1858,78 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1201,79 грн. та пені у розмірі 1302,44 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

При прийнятті остаточного рішення у справі, колегія суддів виходить також з помилковості ствердження відповідачки в відзиві (поясненнях) на апеляційну скаргу про те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», як спеціальний закон, який регулює відносини між банком (позивачем), як фінансовою установою, та відповідачкою, як споживачем наданої банком фінансової послуги, має вищу юридичну силу ніж Цивільний Кодекс України, а тому його норми є пріоритетнішими у цих відносинах, оскільки виходячи з положень ст.4 ЦК України, Цивільний кодекс України розрізняє основу цивільного законодавства України (Конституція України) і цивільне законодавство як таке. Цивільне законодавство як таке у свою чергу поділяється на головний акт - Цивільний кодекс України та інші закони України, які видаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Значення такого поділу відображається в тому, що інші акти законодавства не можуть суперечити Кодексу, а при змінах і доповненнях мають узгоджуватися з ним.

Доводи відповідачки в поясненнях на апеляційну скаргу про відсутність у позивача ліцензії на час укладання кредитного договору спростовуються наданими позивачем апеляційному суду банківськоою ліцензією на право здійснення банківських операцій №22 від 04 грудня 2001р. та дозволом №22-2 від 29.07.2003р. на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Не підлягає в даному випадку застосуванню також посилання відповідачки в поясненнях на апеляційну скаргу про необхідність застосування строку позовної давності, який на її думку сплив 03 вересня 2018р., виходячи з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ст.6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Справа призначалася до розгляду в судову засіданні декілька разів.

Суд першої інстанції повідомляв відповідачку належним чином про час і місце розгляду справи.

Так, в матеріалах справи знаходяться дані про вручення відповідачці ухвали про відкриття провадження у справі, в якій також було зазначено про призначення справи до розгляду на 29 листопада 2019р. (а. с. 32), її особиста розписка про отримання в суді повістки на 06.12.2019р.(а.с.34), особиста розписка відповідачки про отримання в суді повістки на 19.12.2019р.(а.с.34) та заява відповідачки від 06.12.2019р. про розгляд справи у її відсутності з зазначенням того, що вона позов не визнає.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачці будо відомо про розгляд справи судом першої інстанції, вона з`являлася за викликами до суду, а отже мала реальну можливість скористатися своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору.

Отже, принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, судом першої інстанції порушено не було.

Як зазначено представником відповідачки в поясненнях на апеляційну скаргу, відповідачка не приймала участь у судових засіданнях не через те, що не була повідомлена про час і місце розгляду справи, а через те, що для відповідачки дана справа викликала сильні душевні хвилювання, а за правовою допомогою вона звернулася тільки після ухвалення судом рішення у справі.

Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Отже, оскільки суд першої інстанції декілька разів повідомляв належним чином відповідачку про час і місце розгляду справи, вона з`являлася до суду на виклик, писала заяви щодо ходу розгляду справи та викладала свої міркування щодо можливості задоволення позову, а тому мала реальну можливість написати та подати до суду також заяву про застосування строку позовної давності до винесення рішення у справі, але не зробила цього, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності на стадії апеляційного провадження.

При цьому колегія суддів враховує також те, що відповідачка не зверталася до суду з апеляційною скаргою, а в поясненнях на апеляційну скаргу, посилаючись з одного боку на необхідність застосування строку позовної давності, з іншого боку просить залишити рішення суду про часткове задоволення позовних вимог банку без змін.

При прийнятті рішення у справі колегія суддів враховує правовий висновок, вказаний в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14.

Крім того, приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921грн. За подачу апеляційної скарги ним було сплачено судовий збір у розмірі 2881,50 грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (11%) з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову та за подачу апеляційної скарги у розмірі 528 грн.28 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , проживає АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського,1Д, , МФО № 305299) заборгованість за кредитним договором б/н від 13 червня 2008 року у сумі 4363грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1858 грн.78 коп., заборгованості за процентами у розмірі 1201 грн.79 коп. та пені у розмірі 1302грн. 44 коп., а також витрати на сплату судового збору у розмірі 528 грн.28 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 24 квітня 2020 року