ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/7289/17 Номер провадження 22-ц/814/1009/20Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.
учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача -адвокат Ігнатенко І.М.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 січня 2020 року, ухвалене суддею Кривич Ж.О., повний текст рішення складено 18 січня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання правочину недійсним, стягнення збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
27 вересня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання правочину недійсним, про стягнення збитків та моральної шкоди. З урахуванням доповнень остаточно просив суд визнати недійсним правочин купівлі-продажу автомобіля JEEP GRAND CHEROKEE, VIN НОМЕР_2 , 2013 року виробництва, укладений 20 квітня 2017 року у формі розписки між ним як покупцем та продавцем - військовою частиною НОМЕР_1 , інтереси якої представляв ОСОБА_2 , стягнути з військової частини збитки в сумі 572 700,00 грн. та 50 000,00 грн. моральної шкоди, стягнути з ОСОБА_2 збитки в сумі 572 700,00 грн. та 50 000,00 грн. моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 ввів його в оману щодо обставин, які мали істотне значення для укладення договору купівлі-продажу. Так, ОСОБА_2 стверджував, що автомобіль є власністю військової частини, на доказ чого передав йому автомобіль з номерними знаками військового зразка, а пізніше - довідки про те, що транспортний засіб належить військової частини, і що сам ОСОБА_2 є волонтером. Пізніше з`ясувалося, що ці обставини не відповідають дійсності. Позивач вважав, що ОСОБА_2 не мав права відчужувати автомобіль, оскільки той був ввезений в Україну тимчасово без сплати встановлених законом митних платежів. Ці обставини унеможливлюють державну реєстрацію транспортного засобу та створюють проблеми у користуванні ним.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля JEEP GRAND CHEROKEE, VIN НОМЕР_2 , 2013 року виробництва, укладений 20 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані ним за продаж автомобіля, в сумі 20 500 доларів США.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 автомобіль JEEP GRAND CHEROKEE, VIN НОМЕР_2 , 2013 року виробництва.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення збитків та моральної шкоди, а також позовні вимоги до ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди - залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 10 626,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 визнали, що між ними 20 квітня 2017 року було укладено письмовий договір купівлі-продажу автомобіля. Покупець ОСОБА_1 розумів, що предметом купівлі-продажу є автомобіль, який має іноземну реєстрацію. Причетність ОСОБА_2 до підроблення довідок про належність автомобіля військовій частині належним чином не підтверджена, тому відсутні підстави вважати, що договір купівлі-продажу укладено під впливом обману. У зв`язку з невідповідністю спірного договору вимогам чинного цивільного законодавства України, його слід визнати недійним з підстав, передбачених ч.1 ст. 203 ЦК України та застосувати наслідки його недійсності. Суд першої інстанції не знайшов підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 мав добре розуміти, що автомобіль потребує розмитнення. Як доросла людина та абсолютно дієздатна особа він мав би діяти більш обачно та розсудливо, не сподіваючись на сумнівні «схеми» придбання елітних авто за порівняно невелику ціну.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір відповідає вимогам ст. 655 ЦК України, оскільки сторони досягли усіх істотних умов договору, що волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі кожного, оскільки ОСОБА_2 хотів продати автомобіль, а ОСОБА_1 хотів його придбати, ціна була погоджена, про що ОСОБА_2 написав відповідну розписку та передав ОСОБА_1 автомобіль з усіма документами, необхідними йому у володіння та користування ним, а той у свою чергу передав йому грошові кошти. Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши договір купівлі-продажу автомобіля між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним, в той час як позивач просив зовсім про інше. В цій частині зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного між ним та військовою частиною, проте, суд визнав недійсним договір купівлі - продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Суд першої інстанції неправомірно стягнув витрат на правову допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 20 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомобіля JEEP GRAND CHEROKEE, VIN НОМЕР_2 , 2013 року виробництва. Договір укладений письмово у формі розписки, яку видав продавець ОСОБА_2 покупцю ОСОБА_1 , в якій вказав, що отримав від ОСОБА_1 20 500,00 доларів США за автомобіль і претензій до покупця не має (т.1 а. с. 7).

ОСОБА_2 визнав також, що на виконання умов цього договору він передав позивачу ключі від автомобіля та свідоцтво про його реєстрацію у Чеській Республіці.

У період, що відповідає даті укладення договору, ОСОБА_2 проходив службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (т.1 а.с. 10).

Через деякий час у ОСОБА_1 виникли перешкоди у користуванні автомобілем, оскільки представники волонтерських спільнот, а також патрульні поліцейські зупиняли автомобіль, щоб дізнатися, чому він має військові «чорні» номерні знаки.

У суді позивач суду вказував, що повідомляв про такі перешкоди ОСОБА_2 і той двічі: у травні 2017 року та у серпні 2017 року передавав йому довідки про те, що автомобіль є власністю військової частини. «Чорні» номерні знаки військового зразка на автомобіль йому також надав ОСОБА_2 .

Відповідач зазначені обставини не визнав та висловив припущення, що такі довідки сумнівного походження та військові номерні знаки є результатом діяльності самого ОСОБА_1 .

Представники військової частини заперечили достовірність довідок про належність спірного автомобіля військовій частині (т.1 а.с. 35-37).

Представник відповідача ОСОБА_3 вказував на явні ознаки підробки цих довідок.

Згідно витягу з книги № 2 обліку озброєння, військової техніки та іншого військового майна номерний військовий номер НОМЕР_3 рахується за автомобілем ГАЗ-66, 1984 року виробництва, який обліковується за військовою частиною НОМЕР_1 , і є номерним знаком старого зразка, який не використовуються з 2006 року (т.1 а.с. 134).

За заявою позивача 25 червня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про привласнення та заволодіння чужим майном автомобілем марки JEEP GRAND CHEROKEE, VIN НОМЕР_4 , 2013 року виробництва, - службовими особами військової частини НОМЕР_1 (т.1 а.с. 139).

На час розгляду даної цивільної справи досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000069 не закінчене, про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 191 Кримінального кодексу України, нікому не повідомлено.

Судом першої інстанції встановлено, що, виходячи зі змісту письмового документу - розписки, що підтверджує факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля, суд не вбачає підстав для висновку про те, що спірний автомобіль насправді належав військовій частині, а її посадові особи уповноважували ОСОБА_2 на відчуження транспортного засобу.

Встановлення обставин відносно того, ким були видані та підписані довідки №№ 2012, 2013 від 8 травня 2017 року та довідки за №№ 1591, 1596 від 6 липня 2017 року з печатками і кутовими штампами військової частини, виходить за межі завдань цивільного судочинства і має бути предметом дослідження у кримінальному провадженні.

Згідно довідки від 08.05.2017 року №2012, виданої командиром військової частини польової пошти НОМЕР_5 ОСОБА_4 , ОСОБА_1 має право на обслуговування, ремонт та керування автомобілем JEEP GRAND CHEROKEE, VIN НОМЕР_2 , 2013 року випуску (т.1 а.с. 35).

Довідкою від 08.05.2027 № 2013 підтверджено, що автомобіль JEEP GRAND CHEROKEE, VIN НОМЕР_2 , 2013 року виробництва, НОМЕР_6 є власністю військової частини польова пошта НОМЕР_5 , документи знаходяться на оформленні в ВАІ (т.1 а.с. 36).

Надані позивачем докази свідчать про те, що спірний автомобіль був ввезений на митну територію України 08.02.2017 року в зоні діяльності Закарпатської митниці ДФС громадянином ОСОБА_5 в митному режимі транзит (т.1 а.с. 197).

За словами позивача автомобіль є в наявності і зберігається ним у гаражному приміщенні.

ОСОБА_2 права власності, однією зі складовою якого є право розпорядження своїм майном, не мав, а сам автомобіль не міг бути предметом купівлі-продажу.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється також на підставі спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Пунктом 8 вищевказаного Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух», а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного Закону.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу.

Отже, закон не зобов`язує сторони дотримуватися нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу, хоча вони можуть домовитися про це. Проте продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Суд першої інстанції встановив, що зазначеним вимогам укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля не відповідає, тому підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 203 ЦК України як такий, що суперечить Цивільному Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Суд першої інстанції також встановив, що позивачем не надано достатніх доказів для висновку про те, що ОСОБА_2 ввів його в оману.

Відповідно до статті 230 Цивільного Кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У пункті 20 Постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Покупець розумів, що предметом купівлі-продажу є автомобіль, який має іноземну реєстрацію. Причетність ОСОБА_2 до підроблення довідок про належність автомобіля військовій частині не підтверджується належно. За таких умов підстав вважати, що договір позивач уклав під впливом обману, немає.

Оскільки, згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, то суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що визнаючи недійсним укладений договір купівлі-продажу автомобіля, стягуючи з ОСОБА_2 отримані ним за продаж автомобіля грошові кошти в сумі 20 500 доларів США, одночасно слід зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 автомобіль.

Суд не знайшов підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 мав добре розуміти, що автомобіль потребує розмитнення. Як доросла людина та абсолютно дієздатна особа він мав би діяти більш обачно та розсудливо, не сподіваючись на сумнівні «схеми» придбання елітних авто за порівняно невелику ціну.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

По справі вбачається, що 27.09.2017 р. ОСОБА_1 , пред`являючи позов до ОСОБА_2 та Військової частини НОМЕР_1 , просив суд визнати правочин, укладений між ним та ОСОБА_1 у вигляді розписки від 20 квітня 2017 р. недійсним.

13.12.2018 р. ОСОБА_1 подав доповнення до позовної заяви та просив суд визнати правочин, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у вигляді розписки від 20 квітня 2017 р., недійсним, стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України на свою користь збитки у розмірі 572 700 грн., стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України на свою користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., стягнути з ОСОБА_2 на свою користь збитки у розмірі 572 700 грн., стягнути з ОСОБА_2 на свою користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., стягнути з відповідачів в рівних частках на свою користь понесені судові витрати (т.1 а.с. 208-210).

На підтвердження факту укладення правочину позивач ОСОБА_1 надав суду письмову розпискувід 20.04.2017 р. , за змістом якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 гроші 20 500 доларів США за автомобіль JEEP GRAND CHEROKEE, VIN НОМЕР_2 , претензій до покупця не має (т.1 а.с. 7).

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 визнають факт укладення у зазначений спосіб договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, написання розписки, передачі грошей та відповідно автомобіля.

Під час розгляду справи судом першої інстанції та із змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 визнають факт укладення у зазначений спосіб договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, написання розписки, передачі грошей та відповідно автомобіля, що з урахуванням ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Укладена між сторонами розписка про отримання грошей за автомобіль, на який посилається позивач, як на підставу визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля як такого, що вчинений у результаті обману, не відповідає вимогам чинного законодавства, не породжує перехід права власності на автомобіль, є недійсною за законом незалежно від того чи мав місце обман, тому не потребує додатково визнання її недійсною.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно вказав, що механізм набуття права власності на автомобіль встановлений «Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілей, автобусів а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженим постановою КМ України від 07.09.1998 р. № 1388 (у редакції, яка була чинна на час укладення правочину), яким встановлена єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку вищевказаних транспортних засобів, оформлення та видача реєстраційних документів і номерних знаків.

Згідно вказаного «Порядку…» державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів передбачає реєстрацію, накопичення, узагальнення, зберігання і передачу інформації про такі засоби та відомостей про їх власників, які заносяться до Єдиного державного реєстру МВС.

Сторонами правочину, якими є покупець ОСОБА_1 та продавець ОСОБА_2 , цей «Порядок …» не був дотриманий, укладена між ними письмова розписка від 20.04.2017 р. не породжує правових наслідків, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про визнання цього правочину недійсним, про стягнення з ОСОБА_2 отриманих за письмовою розпискою грошових коштів у розмірі 20 500 доларів США на користь ОСОБА_1 та про зобов`язання ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 автомобіль.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, не встановлені належним чином обставини та відповідні їм правовідносини, не заслуговують на увагу, оскільки місцевим судом повно і всебічно з`ясовані обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягли усіх істотних умов договору, що волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі кожного, оскільки ОСОБА_2 хотів продати автомобіль, а ОСОБА_1 хотів його придбати, ціна була погоджена, про що ОСОБА_2 написав відповідну розписку та передав ОСОБА_1 автомобіль з усіма документами, необхідними йому у володіння та користування ним, а той у свою чергу передав йому грошові кошти, тобто договір відповідає вимогам ст. 655 ЦК України, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки предметом оспореного договору є автомобіль, процедура купівлі-продаж якого повинна відповідати вимогам вище вказаного «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілей, автобусів а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», який затверджено постановою КМ України від 07.09.1998 р. № 1388. Сторони цей «Порядок …» порушили.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши договір купівлі-продажу автомобіля між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним, в той час як позивач просив зовсім про інше, оскільки згідно доповнень до позовної заяви від 13.12.2018 р. ОСОБА_1 просив суд визнати правочин, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у вигляді розписки від 20 квітня 2017 р., недійсним. Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у позові до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання правочину недійсним, оскільки вона не є стороною у письмовій розписці. Отже, суд першої інстанції при вирішенні спору, не вийшов за межі позовних вимог, як стверджує ОСОБА_2 .

Є хибним твердження ОСОБА_2 про те, що договір купівлі-продажу автомобіля, який був укладений між ним та ОСОБА_1 20.04.2017 р. у вигляді розписки повністю відповідає загальним вимогам ЦК України, які застосовуються при укладенні договорів купівлі-продажу, оскільки предметом договору є рухоме майно, купівля-продаж його, зокрема, регламентується спеціальним законодавством, а саме вище вказаним «Порядком …».

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не скористався правом на розмитнення автомобіля, що ОСОБА_2 має купчу на цей автомобіль, що підтверджує правомірність володіння ним, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки виходять за межі предмету спору.

В частині доводів апеляційної скарги щодо неправомірності стягнення судом першої інстанції витрат на правову допомогу, то по справі вбачається, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 640 грн. (т.1 а.с. 1), у розмірі 1762 грн. (т.1 а.с. 27) у розмірі 8 810 грн. (т.1 а.с. 66), а всього 11 212 грн., також згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 23.12.2019 р. сплатив адвокату гонорар у розмірі 12 000 грн. (т.2 а.с. 100), а всього 23 212 грн. 26.09.2017 р. укладено договір №21 між ОСОБА_1 та адвокатом Ігнатенком І.М. про надання правничої допомоги (т.2 а.с. 206), адвокатом Ігнатенко І.М. надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (т.2 а.с. 207), які очікує понести позивач у зв`язку з розглядом справи 24 000 грн., також розрахунок містить перелік правничих послуг та їх вартість. При ухваленні рішення, суд стягнув з відповідача ОСОБА_2 у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 5 106 грн. та витрати на правничу допомогу 5 520 грн.. а всього 10 626 грн., що є менше половини від понесених позивачем судових витрат, оскільки позивачем заявлялися аналогічні вимоги як до відповідача ОСОБА_2 , так і до відповідача Військової частини НОМЕР_1 . Рішенням суду позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 задоволені часткового, вимога про визнання правочину недійсним підлягає оплаті судовим збором у розмірі 640 грн., вимога про стягнення збитки у розмірі 572 700 грн. задоволена частково у розмірі 20 500 доларів США (26,55 грн. за 1 дол. США х 20 500 дол. США= 544 275 грн.), тому 1% від ціни позову складає 5 442,75 грн., а всього 6 082,75 грн. (640 грн. + 5 442,75 грн.), що є більшою, ніж стягнув суд за рішенням, тому в цій частині відсутні порушення вимог закону. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то вони доведені, оскільки згідно квитанції ОСОБА_1 сплатив адвокату Ігнатенку І.М. за попереднє опрацювання законодавчої бази, підготовку позовної заяви, підготовки адвокатського запиту, участь у судових засіданнях суду першої інстанції, підготовку уточнених позовних вимог, підготовку відповіді на відзив на позовну заяву, додаткові витрати, пов`язані з розглядом справи, всього 12 000 грн. Визначаючи розмір витрат на оплату послуг адвоката у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що розмір витрат на правову допомогу відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру і обґрунтовано стягнув їх пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов