ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3277/20 Справа № 201/8763/18 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 05 червня 2013 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області застосував відносно нього міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

10 червня 2013 року він був поміщений в Дніпропетровський слідчий ізолятор (на сьогодні - державна установа «Дніпровська установа виконання покарань № 4» - ДУ «ДУВП № 4»).

27 січня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська визнав його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України та призначив йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року № 1185 -VII йому скорочено невідбуту частину покарання, призначеного вироком, яка склала 4 роки 1 місяць 16 днів, наполовину, тобто на 2 роки 23 дні.

25 березня 2015 року він вибув для подальшого відбування покарання до Менської виправної колонії (№ 91) Чернігівської області. 12 червня 2015 року Менський районний суд Чернігівської області задовольнив його клопотання про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання.

Проте під час його перебування під вартою були неналежні умови тримання в ДУ «ДУВП № 4».

З 10 червня 2013 року по 25 березня 2015 року він тримався в ДУ «ДУВП № 4» - установі для тримання осіб під вартою, в якій були неналежні умови, що принижували його честь та гідність, суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно довідки ДУ «ДУВП № 4» від 07 серпня 2017 року, у зазначеній установі він тримався в таких камерах: камера № НОМЕР_1 , площею 6,71 кв.м, розрахована на двох ув`язнених; камера № НОМЕР_2 , площею 6,71 кв.м, розрахована на двох ув`язнених; камера № НОМЕР_3 , площею 6,71 кв.м, розрахована на двох ув`язнених; камера № НОМЕР_4 , площею 6,71 кв.м, розрахована на двох ув`язнених; камера № НОМЕР_5 , площею 12,21 кв.м, розрахована на чотирьох ув`язнених; камера № НОМЕР_6 , площею 12,46 кв.м, розрахована на двох ув`язнених; камера № НОМЕР_7 , площею 6,71 кв.м, розрахована на двох ув`язнених; камера № НОМЕР_8 , площею 6,75 кв.м, розрахована на двох ув`язнених; камера № НОМЕР_9 , площею 6,71 кв.м, розрахована на двох ув`язнених; камера № НОМЕР_10 , площею 12,52 кв.м, розрахована на чотирьох ув`язнених; камера № НОМЕР_11 , площею 12,46 кв.м, розрахована на чотирьох ув`язнених; камера № НОМЕР_12 , площею 6,71 кв.м, розрахована на двох ув`язнених; камера № НОМЕР_13 , площею 6,71 кв.м, розрахована на двох ув`язнених.

Вищевказані камери не провітрювалися, вікна в камерах не відкривались, а штучна вентиляція ніколи не працювала. Його співкамерники постійно палили цигарки, в результаті в камерах постійно стояли клуби тютюнового диму і він змушений був бути пасивним курцем; камери знаходились в антисанітарних умовах. Стіни вкриті цвіллю. В камерах мешкали миші, шури, клопи, воші, павуки, таргани. Незважаючи на його неодноразові скарги в усній та письмовій формі, ніяких заходів щодо їх виведення адміністрацією не було вжито. У камерах були відсутні необхідні санітарні зручності. Унітазна чаша не була обладнана зливним бачком, а слабий напір води не дозволяв змити нечистоти в каналізацію. Унітазна чаша була вмурована в кутку камери заввишки 40 сантиметрів від рівня підлоги і нічим не відгороджена від житлової зони, до того ж, вона перебувала в 1 метрі від єдиного в камері стола, на якому вони змушені були харчуватися, в 70 сантиметрах від найближчого ліжка. Справляння природніх потреб відбувалось на очах осіб, які перебували в камері, що змушувало користуватись туалетом як можна рідше. У камерах не було гарячої води; предмети першої необхідності та особистої гігієни, в тому числі туалетний папір, зубна щітка і паста, мило, не видавались. Постільна білизна видавалась в дуже поганому стані і не змінювалась протягом перебування в слідчому ізоляторі, у його випадку - 1 року 9 місяців та 16 днів. Простирадла і ковдри видавались в порваному вигляді, і всі в не випраних плямах. Від тривалого використання м`яка начинка матраців була ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяло використовувати матраци за їх призначенням. Харчування було незадовільне, їжа була одноманітна, якість її приготування була дуже низька, нерідко використовувались зіпсовані продукти. У зв`язку з цим, їжа була непридатна до вживання. Свіжі фрукти або овочі не видавались. ОСОБА_2 , картопля, цибуля, морква, надавалась в мінімальній кількості тільки в супах. М`ясо не видавалось. Риба надавалась, але не більше 30 грам на добу на одного ув`язненого. Йому, як і іншим ув`язненим його камери, надавалось право митися один раз на тиждень. При цьому, на прийняття душу відводилось - 15 хвилин. Санітарно - гігієнічні умови в душі були відсутні - на стінах був наліт невідомого походження. Неодноразові його усні скарги на вищевказані порушення умов утримання, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництва установи, були залишені без уваги, і не призвели до покращення умов тримання в ДУ « ДУВП № 4».

21 жовтня 2015 року він подав до прокуратури Дніпропетровської області заяву про вчинення кримінального правопорушення, яке мало місце в період часу з 10 червня 2013 року по 25 березня 2015 року, коли він перебував під вартою в ДУ «ДУВП № 4».

29 жовтня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська зобов`язав слідчого прокуратури Дніпропетровської області порушити кримінальне провадження за його заявою від 21 жовтня 2015 року про жорстоке поводження з ним в ДУ «ДУВП № 4».

23 грудня 2015 року прокуратура Дніпропетровської області порушила кримінальне провадження щодо працівників ДУ «ДУВП № 4», за ч. 1 ст. 127 КК України.

Під час досудового розслідування його було визнано потерпілим у цьому кримінальному провадженні. Тобто, слідчим прокуратури Дніпропетровської області встановлено, що неправомірними діями працівників Дніпропетровського слідчого ізолятор йому завдано моральної шкоди.

22 лютого 2016 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Звездіної Н.Л. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за його заявою та заявою ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.

Він оскаржив цю постанову до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року його скаргу задоволено, скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Звездіної Н.Л. від 22 лютого 2016 року про закриття кримінального провадження.

30 березня 2016 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Звездіної Н.Л. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за його заявою та заявою ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.

Він оскаржив цю постанову до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року його скаргу задоволено, скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Звездіної Н.Л. від 30 березня 2016 року про закриття кримінального провадження. Підставою для скасування постанови слідчого є те, що органом досудового розслідування не було дотримано вимог ст. 9, 91, 110 КПК України, оскільки висновки щодо обставин, які обумовлюють закриття кримінального провадження у справі були зроблені передчасно, без належної перевірки обставин, викладених в заяві позивача і ОСОБА_3 Жовтневий районний суд постановив направити матеріали кримінального провадження в прокуратуру Дніпропетровської області для організації виконання вказаних дій.

16 червня 2016 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявами його і ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.

Постанову було оскаржено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні скарги на постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 16 червня 2016 року про закриття кримінального провадження. Жовтневий районний суд встановив, що слідчий в повному обсязі провів досудове розслідування у кримінальному провадженні. В ході якого, на думку слідчого, не було здобуто об`єктивних даних щодо причетності працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року та постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 16 червня 2016 року про закриття кримінального провадження.

20 грудня 2016 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявами його і ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.

Постанову оскаржено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року скаргу задоволено, скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 20 грудня 2016 року про закриття кримінального провадження. Жовтневий районний суд встановив, що органом досудового розслідування не було дотримано вимог ст. 9, 91, 110 КПК України, оскільки висновки щодо обставин, які обумовлюють закриття провадження у справі були зроблені передчасно, без належної перевірки обставин викладених в заяві та не надавши відповідної оцінки доказам, які були здобуті під час проведення досудового розслідування у всій їх сукупності, зокрема, слідчим не у повному обсязі були здійснені слідчі дії, направлені на перевірку фактів застосування до позивача і ОСОБА_3 працівниками Дніпропетровського слідчого ізолятора тортур під час утримання їх під вартою. Жовтневий районний суд постановив направити матеріали кримінального провадження в прокуратуру Дніпропетровської області для організації виконання вказаних дій.

27 квітня 2017 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявами його і ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 0 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.

Постанову оскаржено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2017 року скаргу позивача задоволено, скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 27 квітня 2017 року про закриття кримінального провадження.

12 вересня 2017 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявами його і ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.

Постанову оскаржено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року скаргу позивача задоволено, скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 12 вересня 2017 року про закриття кримінального провадження. Жовтневий районний суд встановив, що ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року, у якій були надані чіткі вказівки про необхідність вчинення відповідних процесуальних дій на досудовому слідстві, виконана слідчим не була. Жовтневий районний суд постановив направити матеріали кримінального провадження в прокуратуру Дніпропетровської області для організації виконання вказаних дій.

Станом на 13 липня 2018 року досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

25 липня 2015 року він звернувся до Європейського суду з прав людини із заявою проти України. Він скаржився за статтею 3 Конвенції про захист прав людини, зокрема на неналежні умови тримання під вартою в ДСІЗО № 3. Справі було присвоєно назву - «Ігнатов проти України», заява № 40579/15. Після цього, справу було об`єднано зі справою « ОСОБА_4 та інші проти України», заява № 9207/09.

Рішенням Європейського суду з прав людини «Білозор та інші проти України», заява № 9207/09, яке набуло статусу остаточного 20 липня 2017 року, встановлено порушення у справі позивача: стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з неналежними умовами тримання його під вартою в ДСІЗО № 3, а саме: обмеження заявника у вільному просторі, нестача свіжого повітря, перебування курців в камері (у зв`язку з цим, позивач був пасивним курцем), неналежні санітарні умови, несправний туалет, відсутність гарячої води в камері, обмежений доступ денного світла, погане харчування та ін., та присуджено йому 6 000 євро відшкодування моральної шкоди.

Прокуратура Дніпропетровської області не проводить ретельного та ефективного розслідування за його скаргами про жорстоке поводження, а саме: неналежні умови тримання під вартою в ДСІЗО № 3.

Розслідування зазначеної події проводилось шість разів, оскільки постанови про закриття кримінального провадження шість разів скасовувались судом у зв`язку з виявленими недоліками. Незважаючи на вказівки, надані Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року, 31 липня 2017 року та 24 січня 2018 року та апеляційним судом Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року, окремі слідчі дії так і не були проведені. Зокрема, не був проведений повторний допит його і ОСОБА_3 у якості потерпілих та відтворення подій. Більш того, прокуратура Дніпропетровської області не надала належної оцінки як доказу рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Білозор та інші проти України», заява № 9207/09, з тексту якого вбачається, що ЄСПЛ констатував порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини, а саме: факт неналежного його утримання під вартою в ДСІЗО № 3. Цим самим, Європейський суд з прав людини підтвердив його доводи, які були викладені в заяві від 21 жовтня 2015 року про жорстоке поводження. Рішення ЄСПЛ є беззаперечним доказом у цивільній справі про те, що його було піддано жорстокому поводженню.

Бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області як уповноваженого органу у вказаних правовідносинах свідчить не лише про те, що вона не дотримувалась конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, а, взагалі, їх ігнорувала. Тим самим, як державний орган, вона не сприяла зміцненню авторитету держави як у міжнародній формі, так і у її відношенні до своїх громадян, реалізації їх конституційних прав і свобод. Допущена прокуратурою Дніпропетровської області байдужість призвела до виникнення у нього відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності. Йому були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки його визнано потерпілим у кримінальному провадженні, йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяв, клопотань, заявлених під час досудового слідства для проведення слідчих дій.

З урахуванням викладеного, вважає, що йому було заподіяно моральної шкоди діями уповноважених осіб прокуратури Дніпропетровської області, які виразились у винесенні незаконних рішень та, відповідно, закриття кримінального провадження.

Посилаючись на положення ст.ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України, та враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, оцінює заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 180 000,00 грн, яку просив стягнути з відповідача Державної казначейської служби України на свою користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою неефективне досудове розслідування прокуратурою Дніпропетровської області кримінального провадження № 0001031 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 127 КК України; необгрунтованість рішення слідчого про неодноразове закриття кримінального провадження; непритягнення винних осіб до відповідальності, що в свою чергу порушує його права, оскільки стороною обвинувачення не зібрано жодних доказів для встановлення істини у справі та не забезпечено позивачу належний захист як потерпілого, внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду.

Відповідач Прокуратура Дніпропетровської області, подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач Державна казначейська служба України, правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, 05 червня 2013 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області застосував відносно позивача міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України.

10 червня 2013 року позивач був поміщений в Дніпропетровський слідчий ізолятор (на сьогодні - державна установа «Дніпровська установа виконання покарань № 4» - ДУ «ДУВП № 4»)».

27 січня 2015 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська визнав позивача винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України та призначив йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року № 1185 -VII скорочено позивачу невідбуту частину покарання, призначеного вироком, яка склала 4 роки 1 місяць 16 днів, наполовину, тобто на 2 роки 23 дні.

25 березня 2015 року позивач вибув для подальшого відбування покарання до Менської виправної колонії (№ 91) Чернігівської області.

12 червня 2015 року Менський районний суд Чернігівської області задовольнив клопотання позивача про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання.

З 10 червня 2013 року по 25 березня 2015 року позивач тримався в ДУ «ДУВП № 4» - установі для тримання осіб під вартою, в якій, за твердженням останнього, були неналежні умови, що принижували його честь і гідність, суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в зв`язку з чим він неодноразово усно скаржився на порушення умов утримання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництву установи.

21 жовтня 2015 року позивач подав до прокуратури Дніпропетровської області заяву про вчинення кримінального правопорушення, яке мало місце в період часу з 10 червня 2013 року по 25 березня 2015 року, під час його перебування під вартою в ДУ«ДУВП № 4».

29 жовтня 2015 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська зобов`язав слідчого прокуратури Дніпропетровської області порушити кримінальне провадження за заявою позивача від 21.10.2015 року про жорстоке поводження з ним в ДУ«ДУВП № 4».

23 грудня 2015 року прокуратура Дніпропетровської області порушила кримінальне провадження щодо працівників ДУ «ДУВП № 4» за ч.1 ст.127 КК України.

Під час досудового розслідування позивача було визнано потерпілим у цьому кримінальному провадженні.

22 лютого 2016 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Звездіної Н.Л. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявою позивача та ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України.

Постанову оскаржено до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2016 року скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Звездіної Н.Л. від 22 лютого 2016 року про закриття кримінального провадження.

30 березня 2016 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Звездіної Н.Л. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявою позивача та ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України.

Позивач оскаржив постанову до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2016 року його скаргу задоволено, скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Звездіної Н.Л. від 30 березня 2016 року про закриття кримінального провадження. Підставою для скасування постанови слідчого є те, що органом досудового розслідування не було дотримано вимог ст.9, 91, 110 КПК України, оскільки висновки щодо обставин, які обумовлюють закриття кримінального провадження у справі були зроблені передчасно, без належної перевірки обставин, викладених в заяві позивача і ОСОБА_3

16 червня 2016 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявами позивача і ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п. 2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України.

Постанову було оскаржено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні скарги на постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 16 червня 2016 року про закриття кримінального провадження. Жовтневий районний суд встановив, що слідчий в повному обсязі провів досудове розслідування у кримінальному провадженні. В ході якого, на думку слідчого, не було здобуто об`єктивних даних щодо причетності працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Ухвалу оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року апеляційну скаргу позивача задоволено, скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року та постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 16 червня 2016 року про закриття кримінального провадження. Апеляційним судом надано вказівки, зокрема, під час проведення досудового розслідування органу слідства необхідно ретельно перевірити доводи позивача і ОСОБА_3 про те, хто саме, та з якою метою застосовував до них тортури, які від цього наслідки настали. За наявності отриманих даних провести відповідне експертне дослідження.

20 грудня 2016 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявами позивача і ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України.

Постанову оскаржено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2017 року скаргу задоволено, скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 20 грудня 2016 року про закриття кримінального провадження. Жовтневий районний суд встановив, що органом досудового розслідування не було дотримано вимог ст.9, 91, 110 КПК України, оскільки висновки щодо обставин, які обумовлюють закриття провадження у справі були зроблені передчасно, без належної перевірки обставин, викладених в заяві та не надавши відповідної оцінки доказам, які були здобуті під час проведення досудового розслідування у всій їх сукупності, зокрема, слідчим не у повному обсязі були здійснені слідчі дії, направлені на перевірку фактів застосування до позивача і ОСОБА_3 працівниками Дніпропетровського слідчого ізолятора тортур під час утримання їх під вартою.

27 квітня 2017 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявами позивача і ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України.

Постанову оскаржено до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 липня 2017 року скаргу позивача задоволено, скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 27 квітня 2017 року про закриття кримінального провадження.

12 вересня 2017 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявами позивача і ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України.

Постанову оскаржено до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року скаргу позивача задоволено, скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Гені П.М. від 12 вересня 2017 року про закриття кримінального провадження. Жовтневий районний суд встановив, що вказівки про необхідність вчинення відповідних процесуальних дій на досудовому слідстві, що зазначені в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року, слідчим не виконані.

13 серпня 2018 року постановою слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Глущенка В.А. закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00001031 від 23 грудня 2015 року за заявами позивача і ОСОБА_3 щодо неправомірних дій працівників Дніпропетровського слідчого ізолятору, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України. Постанову оскаржено до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська (а.с180)

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні скарги на постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Глущенка В.А. від 13 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження. Жовтневий районний суд встановив, що слідчий в повному обсязі провів досудове розслідування у кримінальному провадженні.

Ухвалу оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області (а.с.181).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року апеляційну скаргу позивача задоволено, скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року та постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Глущенка В.А. від 13 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження. Апеляційним судом надано вказівки, зокрема, під час проведення досудового розслідування, органу слідства необхідно ретельно перевірити доводи позивача і ОСОБА_3 про те, хто саме, та з якою метою застосовував до них тортури, які від цього наслідки настали (а.с. 187-190).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

25 липня 2015 року позивач звернувся до Європейського суду з прав людини із заявою проти України. Він скаржився за статтею 3 Конвенції про захист прав людини, зокрема на неналежні умови тримання під вартою в ДСІЗО № 3. Справі було присвоєно назву - «Ігнатов проти України», заява № 40579/15. Після цього, справу було об`єднано зі справою « ОСОБА_4 та інші проти України», заява № 9207/09.

Рішенням Європейського суду з прав людини «Білозор та інші проти України», заява № 9207/09, яке набуло статусу остаточного 20 липня 2017 року, встановлено порушення у справі позивача: стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з неналежними умовами тримання позивача під вартою в ДСІЗО № 3, а саме: обмеження заявника у вільному просторі, нестача свіжого повітря, перебування курців в камері (у зв`язку з цим, позивач був пасивним курцем), неналежні санітарні умови, несправний туалет, відсутність гарячої води в камері, обмежений доступ денного світла, погане харчування та ін., та присуджено йому 6 000 євро відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,

незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз вказаних статей дає підстави для висновку, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування як підстави для відшкодування моральної шкоди.

Так, вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій ст. 303 КПК України.

Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді, згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу (ч. 2 ст.303 КПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сама по собі наявність рішень слідчого судді про скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження № НОМЕР_14 не свідчить про бездіяльність прокуратури області та, відповідно, не є доказом щодо доведеності усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності, оскільки, оскаржуючи до суду рішення слідчого, позивач скористався своїм процесуальним правом на оскарження рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, що гарантоване ст. 303 КПК України і його порушені права були відновлені.

Крім того, як вбачається, підставами для скасування постанов про закриття кримінального провадження були відсутність мотивації прийнятих рішень, а не допущені незаконні дії або бездіяльність слідчого, які були встановлені судом.

Частиною 6 статті 82 ЦПК України встановлено виключний перелік рішень суду кримінальної юрисдикції, які є обов`язковими для суду.

Такими рішеннями є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Вказані рішення є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При цьому, частина 7 цієї статті містить застереження про те, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Отже, посилання позивача на наявність ухвал слідчого судді про скасування постанов про закриття кримінального провадження не свідчить про бездіяльність прокуратури області. Рішення слідчого судді не є преюдиційними.

Відповідно до висновків, які викладені в рішенні ЄСПЛ «Гарнага проти України», констатація порушення сама по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку моральну шкоду, якої зазнав заявник. Отже, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Європейського суду, задоволення скарги є достатньою та справедливою сатисфакцією, а тому відсутні підстави для відшкодування позивачу шкоди із врахуванням ухвал слідчих суддів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.1167 ЦК України доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою.

Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, порушення встановленої процедури розгляду звернень громадянина, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 19, 56, 121, 124 Конституції України, ст.ст. 13, 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, Законом України «Про прокуратуру», дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою неефективне досудове розслідування прокуратурою Дніпропетровської області кримінального провадження № 0001031 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 127 КК України; необгрунтованість слідчим рішень про неодноразове закриття кримінального провадження; непритягнення винних осіб до відповідальності, що в свою чергу порушує його права, оскільки стороною обвинувачення не зібрано жодних доказів для встановлення істини у справі та не забезпечено належний захист його як потерпілого, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування як підставу для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01 березня 2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, для виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди потрібна наявність незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу дізнання, досудового слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, що підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст. 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Доводи ОСОБА_1 про те, що сама по собі наявність рішень слідчого судді про скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження № НОМЕР_14 свідчить про бездіяльність прокуратури області не є відповідним доказом щодо доведеності усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Позивач, оскаржуючи рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора скористався своїм процесуальним правом, що гарантоване ст. 303 КПК України і його порушені права були відновлені.

Між тим, колегія суддів зауважує, що підставами для скасування постанов про закриття кримінального провадження були відсутність мотивації прийнятих рішень, а не допущені незаконні дії або бездіяльність слідчого.

Посилання позивача на наявність ухвал слідчого судді про скасування постанов про закриття кримінального провадження не свідчить про бездіяльність прокуратури області.

Рішення слідчого судді не є преюдиційними у розумінні ч.6 ст.82 ЦПК України.

Відповідно до висновків, які викладені в рішенні ЄСПЛ «Гарнага проти України», констатація порушення сама по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку моральну шкоду, якої зазнав заявник. Отже, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини «Білозор та інші проти України», заява № 9207/09, яке набуло статусу остаточного 20 липня 2017 року, встановлено порушення у справі позивача: стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з неналежними умовами тримання позивача під вартою в ДСІЗО № 3, а саме: обмеження заявника у вільному просторі, нестача свіжого повітря, перебування курців в камері (у зв`язку з цим, позивач був пасивним курцем), неналежні санітарні умови, несправний туалет, відсутність гарячої води в камері, обмежений доступ денного світла, погане харчування та ін., та присуджено йому 6 000 євро відшкодування моральної шкоди, задоволення скарги є достатньою та справедливою сатисфакцією, а тому відсутні підстави для відшкодування позивачу шкоди із врахуванням ухвал слідчих суддів.

Інші доводи позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів відповідно до ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова