Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6444/19 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 66 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/6444/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Невмержицької О.А. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом в обґрунтування якого зазначав, що він є власником будинку АДРЕСА_1 . На даний час в будинку зареєстровані відповідачі у справі, однак ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх діти в ньому не проживають понад один рік без поважних причин, по утриманню будинку участі не беруть, особистих речей та іншого належного їм майна в будинку немає, членами його сім`ї останні не являються. Зазначав, що ОСОБА_2 має у власності житловий будинок, який розташований в с. Ополонівка Овруцького району Житомирської області. Відповідачі завдають шкоди інтересам його сім`ї, тому просив визнати їх такими, що втратили право на користування вказаним вище житловим приміщенням.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог. Вказує, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що відповідачі не являються членами його сім`ї, не було надано жодної правової оцінки належності останньому на праві власності житла з врахуванням переходу обов`язків попереднього власника до нового.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено під час розгляду справи відсутність без поважних причин відповідачів у спірному житлі понад встановлений ч.2 ст.405 ЦК України строк, що відповідачі вибули на постійне місце проживання до іншого жилого приміщення, відтак позовні вимоги є необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.11.2019 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Зі змісту свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 вбачається, що 03 вересня 1983 року було укладено шлюб між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка після реєстрації одруження змінила прізвище на ОСОБА_7 .

У шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_9 .

З копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 вбачається, що 12 грудня 2007 року ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_11 . Від шлюбу мають сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 вбачається, що 15 лютого 2009 року ОСОБА_13 уклала шлюб з ОСОБА_3 . У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_6 народився син ОСОБА_14 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що в Книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис № 331.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Комунальним виробничим житловим ремонтно-будівельним підприємством №1 у м. Коростені від 22.11.2019 за №3326 у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни: ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_2 .

Як вбачається з повідомлення адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України від 18 грудня 2019 року, ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 25 травня 1983 року, ОСОБА_13 07 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 - 09 липня 2004 року.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В даному випадку судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у спірному житловому будинку з 1983 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають в будинку з моменту народження, і по теперішній час як члени сім`ї свого чоловіка та батька брата власника спірного житла. Після смерті ОСОБА_5 відповідачі проживають в цьому ж будинку, іншого житла не мають.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів в спірному житловому будинку більше одного року, що є його процесуальним обов`язком відповідно до ст.81 ЦПК України.

Доводи позивача про те, що відповідачі не беруть участі в утриманні будинку, чим порушують його права як власника, підтверджують лише наявність неприязних стосунків між сторонами та не свідчать про поведінку відповідачів, яка б могла бути підставою для їх виселення.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначив місце свого проживання АДРЕСА_2 . Тобто, позивач має інше житло, в якому постійно проживає.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 28 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді