Ухвала

23 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 185/10173/16-ц

провадження № 61-6398ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування, продовження строку для прийняття спадщини, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в указаній вище справі.

До касаційної скарги ОСОБА_1 додала клопотання про зменшення розміру судових витрат до 2 000,00 грн, на підставі статті 8 Закону України «Про судовий збір», посилаючись на те, що її майновий стан не дозволяє їй сплатити судовий збір в повному обсязі, розмір якого становить більше 5% отриманого нею доходу за 2019 рік, для підтвердження чого надала докази. Також до касаційної скарги додана заявником квитанція про сплату судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 2 000,00 грн.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно з частиною першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Клопотання ОСОБА_1 про зменшення від сплати судового збору є обґрунтованим та свідчить про її складний майновий стан, а тому підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до положення частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що повний текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції складено 21 лютого 2020 року, яку вона отримала 03 березня 2020 року, тому касаційна скарга подана в межах строку визначеного статтею 390 ЦПК України.

У порушення вимог пункту 4 частини другої статті 392 ЦПК України зі змісту поданої касаційної скарги не зрозуміло, які саме судові рішення у справі оскаржуються.

У вступній та прохальній частині поданої касаційної скарги заявник просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2020 року.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно даних, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень за результатами перегляду рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року було прийнято постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року.

Враховуючи наведене, заявнику необхідно уточнити дату оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, заявнику необхідно надати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження з огляду на наступне.

Постанову Дніпровським апеляційним судом прийнято 19 лютого 2020 року.

Згідно даних, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень вступна та резолютивна частина постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року відсутня, дата складання повного тексту в постанові не вказана, постанову винесено у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи.

Таким чином строк подання касаційної скарги до 20 березня 2020 року.

Касаційна скарга подана (відповідно до штемпеля на поштовому конверті) 03 квітня 2020 року, тобто за межами строку встановленого статтею 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що копію судового рішення було отримано нею 03 березня 2020 року проте відповідні докази не надає та не порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Несвоєчасне отримання копії судового рішення не змінює визначений законом строк і порядок касаційного оскарження, а може бути підставою для його поновлення у разі подання відповідної заяви про поновлення строку на касаційне оскарження.

Частиною третьою статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.

Таким чином, оскільки касаційна скарга подана з порушенням визначеного статтею 390 ЦПК України строку, до касаційної скарги не додані докази на підтвердження дати отримання оскаржуваної постанови, особі, яка подала касаційну скаргу, слід направити до суду касаційної інстанції заяву про поновлення процесуального строку на касаційне оскарження разом із доказами дати отримання нею оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, оскільки безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої статті 392 ЦПК України, заявнику необхідно уточнити касаційну скаргу, в якій повинно бути чітко визначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав).

Окрім цього, відповідно до статей 25 та 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій. Касаційна скарга повинна бути подана саме до Верховного Суду, водночас в касаційній скарзі зазначено, що вона подана до Верховного Суду України, тобто неправильно зазначено найменування суду, до якого подається скарга.

Таким чином, заявнику необхідно надіслати до Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги, копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення цих недоліків.

Керуючись статтями 136, 185, 390, 392, 393 ЦПК України, статтею 8 Закону України «Про судовий збір»,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору задовольнити.

Зменшити ОСОБА_1 розмір судового збору за подання та розгляд касаційної скарги до 2 000,00 грн.

Визнати наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження неповажними.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк до 22 травня 2020 року, але який не перевищує десять днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров