Єдиний унікальний номер 236/85/20
Номер провадження 22-ц/804/1565/20
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати, в якій подано апеляційну скаргу Акціонерним товариством «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 лютого 2020 року (головуючий у суді 1 інстанції Бєлоусов А.Є.),

ВСТАНОВИВ:

21 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» /далі Товариство/ про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову заявник посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем по 17 липня 2017 року, про що має відповідний запис у трудовій книжці та у вказаний період виконував роботу згідно своїх посадових обов`язків і був звільнений з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не провів розрахунок, не сплатив заробітну платню за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 24 239,06грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 24 239,06грн та судовий збір на користь держави в розмірі 840,80грн.

В апеляційній скарзі Товариство просило скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що судом неправильно застосовані норми матеріального права та визнані встановленими обставини, які позивачем не підтверджені, оскільки позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за спірний період і не надано доказів на підтвердження своїх вимог. Позивачем не надані документи на підтвердження виконання роботи за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року. Заявник стверджував про те, що не підтверджено обставин щодо виконання ОСОБА_1 службових обов`язків та перебування на робочому місці, яке знаходиться на території тимчасово непідконтрольній Україні, з огляду на що, відсутні підстави для нарахування заробітної плати за вказаний період. Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що суд не врахував висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року яким щодо ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території непідконтрольній українській владі, які унеможливили виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

На час розгляду справи відзив не надходив.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Підприємством до 17 липня 2017 року та був звільнений у зв`язку із скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України /копія трудової книжки а.с.7-8, наказ про припинення трудового договору № 1455-ОС а.с.9/.

Підприємство у період часу з березня 2017 року по 17 липня 2017 року продовжувало діяльність та працівник ОСОБА_1 працював бригадиром (звільненим) з поточного утримання й ремонту колії та штучних споруд 5 розряду виробничого підрозділу «Луганська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», якому нарахована заробітна плата з березня 2017 року по липень 2017 року розмір якої склав: за березень 5 922,51грн (при 95 відпрацьованих годинах та 80 годинах простою); за квітень 3 082,35грн (при 152 годинах простою); за травень 3 224,30грн (при 159 годинах простою); за червень 3 224,30грн (при 159 годинах простою); за липень 17 075,42грн, з яких оплата простою 1 751,87грн (при 88 годинах простою), вихідна допомога 7265,60грн та компенсація за невикористану відпустку 7 745,66грн /розрахунок заробітної плати за березень-липень 2017 року а.с.11-15, табель обліку використання робочого часу а.с.22-27 та журнал обліку простою а.с.28-46/.

Наказом № 58-ДН від 16 березня 2017 року на Підприємстві встановлено початок простою з 20 березня 2017 року /а.с.21/.

Висновком торгово-промислової палати України визнано настання форс-мажорних обставин для відповідача з 20 березня 2017 року /а.с.62-66/.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів розрахунок з позивачем при звільненні. Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що безпосереднє місце роботи позивача знаходиться в зоні проведення воєнних дій на території тимчасово непідконтрольній Україні та саме ця обставина призвела до порушення прав позивача щодо своєчасного розрахунку при звільненні та свідчить про відсутність вини в діях Української залізниці, оскільки відсутні відомості щодо виходів, відпрацьованого часу та фактично виконуваної працівником роботи.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Беззаперечним є та обставина що в період часу з березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач та відповідач перебували у трудових відносинах та позивач мав правомірні і законні очікування на оплату своєї праці.

Працівник в обґрунтування своїх вимог вказував на те, що в період часу з березня 2017 року по 17 липня 2017 року він продовжував виконувати роботу визначену трудовим договором та при цьому посилався на докази, які спромігся отримати враховуючи обставини що склалися.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Підприємство свої заперечення проти позовних вимог обґрунтовувало довідкою від 13 лютого 2020 року №ДН 725/299 в якій зазначено, що заборгованість станом на день звільнення відсутня /а.с.59/.

Тобто докази надані Підприємством враховані судом першої інстанції та містять протиріччя які не спростовано в ході судового розгляду. Інших належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

При цьому суду апеляційної інстанції вважає, що аргументи заявника апеляційної скарги щодо недостовірності наявних і наданих позивачем документів не підтверджено, оскільки відповідачем не спростовано, що письмові докази, в тому числі довідка про розмір заборгованості із заробітної плати містить підписи осіб, які на час коли виникли спірні відносини не займали відповідні посади заступника начальника та головного бухгалтера в Товаристві.

Доводи про відсутність первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки працівник виконував покладені на нього обов`язки згідно трудового договору за що була нарахована заробітна плата, також інші виплати, про що відповідач надав відповідні докази.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилається відповідач, щодо здійснення діяльності на території тимчасово непідконтрольній Україні виникли не з 16 січня 2018 року як визначено висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2, а мали місце, що загальновідомо у період з 14 квітня 2014 року в населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, згідно з положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та суд апеляційної інстанції виходить з того, що Товариство, яке на час проведення антитерористичної операції продовжувало здійснювати діяльність на території непідконтрольній Україні визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинно відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції належним чином відреагував на аргументи відповідача щодо достовірності та надійності наданих позивачем документальних доказів та обґрунтовано вважав, що відповідач у жодний належний спосіб не спростував наявні в письмових доказах відомості.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач за обставини що склалися не мав практичної доступної для нього можливості для виправлення встановленого в його справі порушення щодо розміру та строків здійснення з ним розрахунків при звільненні.

Тому рішення в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та інших платежів, відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2020 року.

Судді: