ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року м. Чернівці

справа № 725/6022/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Височанської Н.К.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 січня 2020 року (головуючий у І-й інстанції Войтун О ОСОБА_4 Б.) ,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано 15.04.2015 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_5 , яка проживає з нею.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 04.11.2015 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки в розмірі 1/3 частини заробітку.

Вказувала, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, долею дочки не цікавиться, не спілкується з нею, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, дитина повністю знаходиться на утриманні матері. ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів що підтверджується розрахунком заборгованості, з якого вбачається що станом на 01.10.2019 року наявний борг по сплаті аліментів на суму 9042,12 гривень.

Враховуючи те, що з 31.01.2019 року по даний час відповідач офіційно не працевлаштований, просила змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються із відповідача та призначити аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень,

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/340/20

щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Також просила стягнути судові витрати пов`язані з розглядом судової справи, а саме надання правничої допомоги.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше п`ятидесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5336 гривень витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішення ОСОБА_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги мотивує тим, що судом при визначенні розміру стягуваних аліментів не враховано його матеріальне становище, відсутність стабільного заробітку, наявність на утриманні своєї сім`ї, де він єдиний годувальник. Для нього є прийнятним та можливим сплачувати аліменти в розмірі 1200 гривень, а сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі для нього є вкрай складно.

Також вказує, що судом при ухваленні рішення в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу не взято до уваги його клопотання про зменшення розміру витрат, оскільки вважає його завищеним і становить надмірний тягар для нього, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці скасувати, та ухвалити нове рішення про стягнення аліментів на утримання доньки в розмірі 1200 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Витрати пов`язані з наданням правничої допомоги зменшити до 1000 гривень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Посилається на те, що відповідач неправомірно зазначає про розмір реальних доходів, з метою сплати аліментів у меншому розмірі. За проміжок часу в півтори місяця ним сплачено коштів на загальну суму 11597,50 гривень, не враховуючи інші витрати, які він міг понести в цей період, такі як утримання сім`ї, оплата комунальних послуг, оплата послуг адвоката. У лютому 2020 року відповідачем сплачено одним платежем кошти в сумі 7000 гривень, що підтверджує той факт, що він отримує більший дохід ніж 3500-4000 гривень.

Щодо вимог про зменшення витрат на правову допомогу, зазначає, що відповідачем не доведено не співмірність витрат, а твердження зазначені у апеляційній скарзі не підкріплені належними та допустимими доказами та являють у сукупності тільки припущення, щодо понесених нею витрат.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції з урахуванням вимог розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) і справедливості виходив з можливості сплати аліментів у визначеному ним розмірі та достатності розміру стягуваних аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом установлено, що сторони з 02 березня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 квітня 2015 року. Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 04.11.2015 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки в розмірі 1/3 частини заробітку.

Згідно довідки ГУ ДФС у Чернівецькій області станом на 24.05. 2019 року ОСОБА_2 на податковому обліку як фізична особа-підприємець не перебуває.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статі 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статі 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

За вимогами частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних, чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом установлено, що відповідач на час подання позову офіційно не працевлаштований, працездатний, фізично здоровий, має не регулярний мінливий дохід.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обставин, для зміни способу стягнення аліментів, а саме стягнення у твердій грошовій сумі, врахувавши той факт, що при зміні способу стягнення аліментів обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків щодо дитини.

Доводи апелянта про неможливість сплачувати аліменти в розмірі 2000 гривень, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Посилання апелянта про не можливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки у нього інша сім`я, і на утриманні перебуває дружина, яка навчається на денній формі навчання, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 є особою працездатного віку, фізично здоровий, інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має.

Необґрунтованими є доводи апелянта про те, що судом не враховано його матеріальний стан, оскільки ним не доведено належними та допустимими доказами неможливість працювати за станом здоров`я та утримувати дитину на рівні, достатньому для її фізичного, духовного, інтелектуального розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини в розмірі 2000 гривень.

Також не можна погодитися з апеляційними доводами про незаконність рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення витрат на правову допомогу, враховуючи наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (п. 268).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частина 3 статті 133 ЦПК України).

Частинами 1, 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як убачається з матеріалів справи, адвокатом Вакарчуком В.І., який представляє інтереси ОСОБА_1 зазначено, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в зазначеній справі в суді першої інстанції становлять 8000 гривень.

На підтвердження понесених витрат до матеріалів справи додано договір про надання правової допомоги від 20 травня 2019 року, укладений між адвокатом Вакарчуком В.І. та позивачем ОСОБА_1 (а.с.34).

З акту виконаних робіт щодо витрат на правову допомогу до договору про надання правової допомоги від 20.05.2019 року, вбачається перелік надання правової допомоги, а саме: особиста зустріч, ознайомлення з матеріалами справи, узгодження правової позиції та надання консультації 2 години 30 хвилин; складання та подання заяви до ДВС м. Чернівці 30 хвилин; складання та подання адвокатського запиту від 22.05.2019 року 30 хвилин; складання та подання адвокатського запиту від 25.05.2019 року 30 хвилин; складання та подання позовної заяви до суду дві години; представництво інтересів замовника в судових засіданнях дві години. Всього замовнику надано правничої допомоги протягом 8 годин на загальну суму 8000 гривень (а.с.35).

ОСОБА_1 сплачено зазначені кошти на користь адвоката, що підтверджується квитанцією №20/05/2019-1 від 23 грудня 2019 року на суму 8000 гривень.

Надані документи відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами на підтвердження витрат за надання професійної правничої допомоги в справі.

Представником позивача відповідно до вимог процесуального закону заявлено про розподіл витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи (до закінчення судових дебатів у справі) та подано відповідні докази на підтвердження таких витрат, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення стягнення вказаних витрат.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення розміру витрат на правову допомогу виходячи з розміру задоволених позовних вимог, тому правомірно стягнув витрат на загальну суму 5336 гривень.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг для розгляду справи у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 182 СК України при визначені розміру стягуваних аліментів було правильно встановлено обставини справи і стягнуто аліменти з урахуванням матеріального становища платника аліментів, стану здоров`я та відсутності на його утриманні інших непрацездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2020 року

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

Н.К. Височанська