Ухвала

24 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 751/523/19

провадження № 61-4492ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є.В., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Варвинського районного суду Чернігівської області від 22 листопада 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2020 рокуу справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Варвинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 28 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 28 жовтня 2019 року ВП 60435586 старшого державного виконавця Варвинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівської області Гончарової Н. Г. з примусового виконання виконавчого листа від 10 січня 2010 року № 2-358, виданого Варвинським районним судом Чернігівської області.

В обґрунтування скарги зазначав, що Варвинським районним судом виданий виконавчий лист від 10 січня 2010 року № 2-358 про стягнення з нього на користь акціонерного товариства «УніверсалБанк» (далі - АТ «УніверсалБанк») заборгованості за кредитом у розмірі 1 458 983,20 грн.

Вказаний виконавчий лист був пред`явлений до виконання та постановою державного виконавця від 27 червня 2018 року № ВП50126288 повернутий стягувачеві АТ «УніверсалБанк» і встановлено строк для повторного пред`явлення виконавчого листа до 27 червня 2019 року.

28 жовтня 2019 року АТ «Універсал Банк», пропустивши встановлений строк, повторно пред`явило виконавчий лист від 10 січня 2010 року № 2-358 до виконання.

28 жовтня 2019 року, незважаючи на пропуск процесуального строку, державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП 60435586 яка, як вважає скаржник, не відповідає вимогам статей 4, 12, 37 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

ОСОБА_1 зазначає, що постанова, яка ним оскаржується, не містить обов`язкової для виконавчого документа резолютивної частини. У постанові про повернення виконавчого документа від 27 червня 2018 року вказана сума судового збору 145 898,30 грн, а в постанові від 28 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження вказана більша сума виконавчого збору - 145 898,32 грн, що суперечить вимогам частини шостої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Також ОСОБА_1 зазначає, що у 2014 році Господарський суд Чернігівської області визнав його банкрутом як фізичну особу-підприємця та постановив вимоги усіх кредиторів списати і вважати погашеними.

Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 22 листопада 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у березні 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Варвинського районного суду Чернігівської області від 22 листопада 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 січня 2010 року Варвинським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист № 2-358/10 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 1 459 325,01 грн боргу солідарно, по 850,00 грн. державного мита і по 60,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

27 червня 2018 року начальник Варвинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - Варвинський РВ ДВС ТУЮ у Чернігівській області) Федусяк О. О. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 50126288 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-358/10, виданого Варвинським районним судом Чернігівської області 10 січня 2010 року. Підставою для повернення виконавчого документа було те, що у боржника відсутнє майно та кошти, на які можливо звернути стягнення, а заходи щодо виявлення майна виявились безрезультатними.

28 жовтня 2019 року від АТ «Універсал Банк» до Варвинського РВ ДВС ТУЮ у Чернігівській області повторно надійшла заява про відкриття виконавчого провадження стосовно боржника ОСОБА_1 за вказаним виконавчим листом.

У цей же день, 28 жовтня 2019 року, старший державний виконавець Гончарова Н. Г. відкрила виконавче провадження № 60435586 за виконавчим листом від 10 січня 2010 року у цивільній справі № 2-358 щодо боржника ОСОБА_1 .

Підстави для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, тобто для відмови у відкритті виконавчого провадження, передбачені частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1404-VІІІ) , а саме: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Таких підстав суд не вбачає з огляду на наступне.

Згідно з п. 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1404-VІІІ виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років.

Згідно з частиною п`ятою статті 37 Закону № 1404-VІІІ повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 5 статті 12 зазначеного Закону передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю у повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Статтею 264 ЦК України встановлено, що після переривання перебіг строку починається заново, а час, що минув до переривання, до нового строку не зараховується.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, що стягувач АТ «Універсал Банк» не пропустив строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Суди попередніх інстанцій правильно також спростували аргумент заявника про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження не містить такого обов`язкового реквізиту як резолютивна частина виконавчого листа, адже у постанові зазначено, що виконавчий лист виданий про заборгованість за кредиту у сумі 1 458 983,20 грн.

Відповідно до частин другої та шостої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується у частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У пункті 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (зі змінами), передбачено, що про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. При цьому виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

У частині другій статті 74 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У постанові від 28 жовтня 2019 року державним виконавцем Гончаровою Н . Г . постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 145 898,32 грн, що становить 10 відсотків від суми заборгованості за кредитом, яку залишилось стягнути (1 458 983,20 грн).

Постановою від 27 червня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 145 898,30 грн

Відповідно до частини третьої статті 74 Закону № 1404-VІІІ начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Оскільки заявник ОСОБА_1 не оскаржував постанову від 27 червня 2018 року, а арифметичні помилки за заявою сторони можуть бути виправлені постановою державного виконавця, то суд вважає, що наявність арифметичних помилок або описок не може бути підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ухвали Господарського суду Чернігівської області від 25 грудня 2014 року у справі № 4/111б/29 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ; вимоги кредиторів, зокрема і вимоги ПАТ «Універсал Банк» у сумі 1 536 530,06 грн, залишились незадоволеними і вважаються погашеними.

Виконавчий лист у справі виданий 10 січня 2010 року на виконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (поручителя) на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором № 35-1/637К-07.

Зазначений договір укладено 30 липня 2007 року ВАТ «Банк Універсальний» з громадянином ОСОБА_1 , а не з фізичною особою - підприємцем. Предметом договору є ліміт кредитної лінії у сумі 150 000,00 доларів США, з яких 120 000,00 дол. США - для погашення поточної заборгованості перед банком-кредитором, та 30 000,00 дол. США - на споживчі потреби.

Частиною 1 статті 52 ЦК України передбачено, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 320/9471/15-ц.

Статтею 53 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов`язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ від 14 травня 1992 року (далі - Закон № 2343-ХІІ) (в редакції від 01 серпня 2014, що діяла на час постановлення ухвали Господарського суду Чернігівської області від 25 грудня 2014 року) врегульовував особливості банкрутства фізичної особи у статтях 90-92.

Так, відповідно до частини першої статті 90 Закону № 2343-ХІІ правила, передбачені цією статтею, застосовуються до відносин, пов`язаних з визнанням банкрутом фізичної особи за боргами, які виникли у неї у зв`язку зі здійсненням підприємницької діяльності.

Отже, законодавець визначив сферу застосування закону, обмеживши її суб`єктами підприємницької діяльності, при цьому фізичні особи - підприємці, що мають заборгованість, яка не пов`язана з веденням підприємницької діяльності, не підпадають під сферу регулювання наведеного Закону та не можуть бути суб`єктами банкрутства відповідно до положень Закону про банкрутство.

Відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичних осіб - підприємців є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду України 04 грудня 2013 року у справі № 320/9471/15-ц та від 09 серпня 2017 року у справі № 3-788гс17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 у справі № 12-113гс18 та від 05 червня 2018 у справі №338/180/17.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 28 жовтня 2019 року прийнята державним виконавцем правомірно, без порушення Закону № 1404-VІІІ, оскільки стягувачем не пропущено трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, а кредитна заборгованість ОСОБА_1 не повернута.

Доводи касаційної скарги зводяться до мотивів, викладених в скарзі на постанову старшого державного виконавця Варвинського РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області від 28 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження, є безпідставними та такими, що не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Зі змісту касаційної скарги, судових рішень, що оскаржуються, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначено.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Варвинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 28 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Варвинського районного суду Чернігівської області від 22 листопада 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі за, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко