Ухвала

04 травня 2020 року

м. Київ

справа № 191/3887/17

провадження № 61-7434ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що із 07 серпня 1989 року по 01 березня 2011 року він перебував у шлюбі із ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року поділено майно набуте сторонами у шлюбі та визнано за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Він не має доступу до житлового будинку, право власності на 1/2 частини якого визнано судовим рішенням за ним, спільну мову із відповідачем щодо порядку спільного використання зазначеного житлового будинком з господарськими будівлями та спорудами знайти не може.

Неодноразово намагався домовитися із відповідачем про порядок володіння і користування 1/2 частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка належить йому за рішенням суду, але порозуміння знайти не вдалося.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив здійснити поділ у натурі житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити йому на праві власності в натурі 1/2 частини житлового будинку, а саме: кімнату 1-5 площею 12,4 кв. м; кімнату 1-6 площею 20,6 кв. м, які розташовані у житловому будинку А-1; виділити йому на праві власності в натурі частину господарських будівель та споруд, а саме: літню кухню Б-1 площею 15,0 кв. м; сарай В-1 площею 35,0 кв. м.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Здійснено поділ в натурі житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , за варіантом № 1, запропонованим судовою оціночно-будівельною та будівельно-технічною експертизою від 03 січня 2019 року № 3230/3231-18. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 різницю вартості житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з висновком судовою оціночно-будівельною та будівельно-технічною експертизою від 03 січня 2019 року № 3230/3231-18 у розмірі 56 192,00 грн. Для здійснення розділу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зобов`язано провести такі переобладнання: віконний отвір обладнати у дверний в прим. 1-5 з улаштуванням подвійних дверних отворів; облаштувати ганок для входу в квартиру № 1 ; прим. 1-10 - обладнати під кухню-нішу; закласти дверні отвори між прим. 1-10 та 1-6; 1-8 та 1-6; пробити дверний отвір між прим. 1-5 та 1-6; встановити перегородку (для зручності) між прим. 1-5 та 1-1-10. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив наявність фактів, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, та дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 25 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що виплата грошової компенсації у сумі 56 192,00 грн становитиме надмірний тягар для відповідача та призведе до неможливості виконання судового рішення.

23 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 23 квітня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Касаційна скарга ОСОБА_2 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, тому така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак