Ухвала

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 465/2441/16-ц

провадження № 61-6940ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення порядку користування приміщеннями горища будинку АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про встановлення порядку користування приміщеннями горища будинку.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням народного суду Радянського району міста Львова від 22 вересня 1978 року вирішено питання про встановлення порядку користування будинковолодінням АДРЕСА_1 , співвласниками якого є вона, відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 .

Цим рішенням, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 залишено в спільному користуванні вхідний тамбур з ґанком, коридор 1-2 зі сходами на мезонін, горище та балкон.

Після смерті ОСОБА_4 вона, позивач, стала спадкоємицею та правонаступником його прав та обов`язків.

Приміщенням горища будинку, яке є у їх з відповідачем, спільному користуванні, користується одноособово відповідач, натомість вона теж хоче користуватись частиною цього горища.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 19 травня 2015 року, залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року, яким зобов`язано відповідача не чинити їй, позивачу, перешкод у користуванні горищем; туалетом на горищі та балконом; в задоволенні позовної вимоги про реальний розподіл горища відмовлено, так як згідно з експертним висновком провести розподіл горища неможливо.

Якщо об`єкт нерухомого майна, який є у спільній власності, поділити неможливо, тоді можливо встановити порядок користування цим майном.

Згідно з висновками судового експерта Перепелиці Б. Ю. № 01/09-15 та № 01/08-18 можливо встановити порядок користування приміщеннями горища у житловому будинку по АДРЕСА_1 згідно з 2 варіантами.

Ці 2 варіанти між собою відрізняються тим, що варіантом № 1 передбачено залишення у спільному користуванні приміщення туалету, частини горища зі сходами та балкон; варіантом № 2 передбачено залишення у спільному користуванні частини горища зі сходами та балкон.

В окреме ж користування її та відповідача експертом віднесено наступні приміщення: позивачу в користування виділяється частину приміщення горища розмірами 2,2х2,7 м, яке відокремлене існуючою дерев`яною перегородкою, розташоване безпосередньо над її кухнею 1-го поверху (синій колір на плані мезоніну); натомість в користування відповідача виділяється частина приміщень горища, яка складається з двох приміщень, які мають безпосередні входи з приміщень будинку 1-7/8,5 кв. м та 1-9/8,1 кв. м, які належать відповідачеві (зелений колір на плані мезоніну).

Оскільки, рішення Франківського районного суду міста Львова від 19 травня 2015 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року було зобов`язано відповідача не чинити їй перешкод у користуванні горищем; туалетом на горищі та балконом. Вважає, що більш доцільнішим при визначенні варіанту встановлення порядку користування приміщеннями горища є варіант № 1.

Просить встановити порядок користування приміщеннями горища у житловому будинку по АДРЕСА_1 згідно з варіантом № 1 висновку судового експерта Перепелиці Б. Ю. №01/09-15, відповідно до якого:

- виділити ОСОБА_1 , в користування частину приміщення горища розмірами 2,2х2,7 м, яке відокремлене існуючою дерев`яною перегородкою, що розташована безпосередньо над її кухнею 1 - го поверху в будинку АДРЕСА_1 (синій колір на плані мезоніну);

- виділити в користування ОСОБА_2 частину приміщення горища, яке складається з двох приміщень, які мають безпосередні входи з приміщень будинку 1-7/8,5 кв. м та 1-9/8,1 кв. м, які належать ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 колір на плані мезоніну);

- залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщення туалету, частину горища зі сходами та балкон в будинку АДРЕСА_1 (зелений колір на плані мезоніну).

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 18 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення порядку користування приміщеннями горища будинку АДРЕСА_1 за безпідставністю таких.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 вересня 2019 року - залишено без змін.

10 квітня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційного скаргою на рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня 2020 року,в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є встановлення порядку користування приміщеннями горища у житловому будинку по АДРЕСА_1 згідно з варіантом № 1 висновку судового експерта Перепелиці Б. Ю. № 01/09-15, відповідно до якого: виділити ОСОБА_1 , в користування частину приміщення горища розмірами 2,2х2,7 м, яке відокремлене існуючою дерев`яною перегородкою, що розташована безпосередньо над її кухнею 1 - го поверху в будинку АДРЕСА_1 (синій колір на плані мезоніну); виділити в користування ОСОБА_2 частину приміщення горища, яке складається з двох приміщень, які мають безпосередні входи з приміщень будинку 1-7/8,5 кв. м та 1-9/8,1 кв. м, які належать ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 зелений колір на плані мезоніну);залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщення туалету, частину горища зі сходами та балкон в будинку АДРЕСА_1 (зелений колір на плані мезоніну).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення порядку користування приміщеннями горища будинку АДРЕСА_1 відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська