Справа № 357/1566/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 квітня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі Бондаренко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
В С Т А Н О В И В :
11.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що йому, як офіцеру Збройних сил України, на підставі ордера №000164 від 28.08.2003 року, виданого виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради, з сім`єю у складі: ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_4 , було надано службову квартиру АДРЕСА_1 . Особовий рахунок на квартиру відкритий на нього, ОСОБА_1 . Він з відповідачем ОСОБА_2 з 30.06.1996 року перебував у зареєстрованому шлюбі та рішенням суду від 01.03.2017 року, яке набрало законної сили 13.03.2017 року, шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по строковій частині) від 24.11.2017 року за № 249 він вибув до нового місця служби в м. Харків, з 24.11.2017 року його виключено із списків особового складу частини. В зазначеному наказі вказано, що він забезпечений службовим житлом за адресою: АДРЕСА_2 , у власності нерухомості чи іншого місця проживання немає. Відповідно до п.28 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї службове жиле приміщення зберігається за ними у випадках і в строки, вказані в статті 71 ЖК України. Отже, за ним відповідно до п.1 ч.3 ст. 71 ЖК України, як тимчасово відсутнім наймачем понад шість місяців, зберігається житлове приміщення протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі. Вказана квартира не приватизована, є службовою та перебуває у віданні Квартино експлуатаційного відділу м. Біла Церква. Відповідач ОСОБА_2 одружилася вдруге та з власної волі, ще у червні 2017 року, залишила спірну квартиру разом із сином - ОСОБА_3 , добровільно змінивши своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , отже в спірній квартирі вони не проживають та втратили право користування таким житлом. Також, у вересні 2014 року залишила спірну квартиру і дочка - ОСОБА_7 , добровільно змінивши своє місце проживання, вибула в інше жиле приміщення, в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує та з цього приводу втратила право користування спірною квартирою. Місце проживання дочки невідомо, оскільки він стосунки з нею не підтримує, лише відомо, що вона одружилася і проживає з чоловіком. У жовтні 2017 року він звернувся до КЕВ м. Біла Церква з питанням щодо зняття відповідачів з реєстрації у вказані квартирі, однак листом від 06.10.2017 року йому було роз`яснено звертатися з таким питанням до суду. Реєстрація відповідачів у спірній квартирі порушує його права, як користувача вказаного житла, оскільки обмежує право вільно ним користуватися, а саме: призначення житлової субсидії та нарахування плати за користування водопостачанням по нормі на всіх зареєстрованих у разі відсутності лічильника, та інше. Оскільки в добровільному порядку вирішити спір неможливо, просив суд визнати ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_4 та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати у справі.

27.02.2019 року судом відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

11.06.2019 року третя особа, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, подав до суду письмові пояснення у справі, в яких зазначено, що згідно ордеру на житлове приміщення №000164 від 28.08.2003 року громадянину ОСОБА_1 з сім`єю з 3-х чоловік надано право на зайняття житлового приміщення по АДРЕСА_2 . Вказане житло має статус службового та надавалось з житлового фонду Міністерства оборони України, у зв`язку з проходженням позивачем військової служби в Збройних Силах України. Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 24.11.2017 року №249 позивач вибув до нового місця служби м. Харків. По вибуттю до нового місця служби службове житло не здав. Згідно витягу з протоколу №29 від 28.11.2017 року, позивача та членів його сім`ї знято з квартирного обліку при в/ч НОМЕР_1 . Разом з тим, позивачем до позову додано копію довідки від 29.01.2019 року, згідно якої він за новим місцем служби житлом не забезпечувався. Наразі позивач має вислугу років на військовій службі - 14 років. Разом з тим, після одержання службового житла, в 2005 році позивач був звільнений у запас за пунктом 63 підпунктом «г» (у зв`язку зі скороченням штатів) та виключений із списків особового складу частини з 25.10.2005 року, наказ командира в/ч НОМЕР_2 №260, отже, не підлягав виселенню та продовжував утримувати службове житло. В подальшому, в 2014 році позивачем укладено контракт на проходження військової служби строком на 5 років з дня зарахування до списків особового складу військової частини. До списків особового складу військової частини НОМЕР_1 він зарахований з 05.08.2014 року (наказ від 05.08.2014 №165), тобто контракт укладено до 05.08.2019 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.03.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Відповідно до вимог наказу Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018 року (п. 25 Розділ), підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення: колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу.

01.08.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач, ОСОБА_1 , в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити вимоги в повному обсязі та зазначив, що квартира АДРЕСА_4 перебуває на балансі КЕВ м. Біла Церква, в квартирі зареєстровані, але фактично не проживають 4 особи. Вказана квартира була надана в період шлюбу з відповідачем на сім`ю. В 2017 році його перевели по службі в м. Харків і вказане житло він мав здати, однак паспортний відділ не видав відповідну довідку, адже відповідачі не знялися з реєстраційного обліку, тому вказана квартира рахується за ним. На даний час відповідачі не є членами його сім`ї та втратили право користування вказаним житлом. В м. Харкові він не має можливості отримати службове житло, оскільки не здав квартиру в м. Біла Церква. Відповідач - ОСОБА_2 одружилася вдруге та проживає із своїм чоловіком в його службовому житлі. Дочка проживала у квартирі, чи проживає на даний час невідомо, у всіх зареєстрованих у квартирі осіб є ключі, тому відповідачі мають доступ до житла. Йому відомо, що відповідач із сином проживають по АДРЕСА_5 . Він у квартирі не проживає з 2017 року, комунальні послуги сплачує відповідач - ОСОБА_2 .

Представник позивача, адвокат Запаскін Максим Романович, в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що позивач є військовослужбовцем, тому отримав службове житло, за наказом був переведений за контрактом в м. Харків, іншого службового житла йому не надали. Позивач проживав із сім`єю, відповідачі у справі, в період шлюбу, а після його розірвання вони проживають окремо. Дочка з 2014 року виїхала з квартири і не проживає у ній, а колишня дружина із сином проживають з 2017 року по вул. Водопійній в м. Біла Церква. Відповідачі втратили право користування житлом, а згідно п.25 Наказу МО № 380 від 31.07.2018 року ( Розділ 4) колишні члени сім`ї, які залишилися проживати у приміщенні після розірвання шлюбу з наймачем, підлягають виселенню. На відповідача не розповсюджується ст. 125 ЖК України, адже лише одинокі матері не підлягають виселенню. Хто сплачує комунальні послуги по квартирі невідомо, в матеріалах справи наявні відомості, що сплачували і позивач і відповідач. В зв`язку з відрядженням до м. Харків у позивача було бажання отримати інше житлове приміщення, тому він написав заяву відповідачу.

Відповідач, ОСОБА_2 , в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що перебувала з позивачем у шлюбі, від якого вони мають двох дітей, вказана квартира надавалася на їх сім`ю, потім позивач пішов із сім`ї повідомивши, що квартира залишається дітям. Вона з дітьми іншого житла не має, купити інше житло матеріальної змоги не має, син ще неповнолітній, дочка навчається в аграрному університеті м. Біла Церква і постійно проживає у квартирі, а син часто проживає з нею. У 2017 році вона одружилася вдруге і проживає на дві адреси, а комунальні послуги по спірній квартирі вона сплачує за 4 зареєстрованих осіб, в тому числі за позивача, який за квартиру не платить, пільги зняв, свої речі забрав ще у 2016 році. Хата по вул. Водопійній належить батькам нинішнього чоловіка, в останнього є квартира по АДРЕСА_6 , яка належить йому на праві власності, в якій він зареєстрований разом із неповнолітньою дочкою, яка проживає в цій квартирі. Син проживає разом із нею та дочкою, вона не є одинокою, адже одружена. В теперішнього чоловіка є троє дітей, тому вона не може від нього вимагати зареєструвати в його квартирі ще й її дітей. Чоловік живе разом із батьком, адже він похилого віку і потребує стороннього догляду. По спірній квартирі були борги, оскільки вона платить за навчання дітей, однак на момент подачі даного позову усі борги сплачені.

Відповідач, ОСОБА_7 , в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що з 2015 року навчалася у м. Києві в зв`язку з чим не проживала у спірній квартирі, потім перевелася на навчання до м. Біла Церква в аграрний університет і з весни 2018 року постійно проживає у квартирі. Мама і брат також проживають разом із нею, мама сплачує комунальні послуги, а з своїм чоловіком проводить не багато часу. Вона вважає, що має право проживати у квартирі до того часу, як не знайде інше житло, а наразі зняти житло немає коштів. В будинку по вул. Водопійній вона з братом буває рідко, тільки на дні народження і провідати маминого чоловіка, а в квартирі по вул. Шевченка жодного разу не була. Чоловік мами в спірній квартирі не проживає, він лише привозить продукти. Для неї сім`я це мама і брат, чоловіка мами членом своєї сім`ї не вважає.

Представник відповідачів, адвокат Дульдієр Олександр Петрович, подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідачі по справі справно самостійно щомісячно оплачують всі комунальні платежі по квартирі, вони ніколи не залишали свого зареєстрованого місця проживання, що підтверджується актом про фактично проживаючих осіб від 11.01.2019 р., згідно якого у спірному приміщенні проживають саме відповідачі і навпаки у приміщенні не проживає позивач. Крім того, позивач направив відповідачу, ОСОБА_2 власноручно написаний лист, датований 11.01.2018 року, в якому він просив відповідачів забрати свої речі, знятися з реєстрації. Також, в листі позивач вимагав розрахуватися по всім квитанціям, так як він по цій адресі не проживає майже два роки. Зняв пільги по оплаті платежів та написав заяву на здачу квартири в КЕВ. Також, на підставі доручення органу опіки та піклування, дирекція БЦШ № 6 перевіривши умови проживання неповнолітнього ОСОБА_8 , склала акт обстеження умов проживання. Зокрема в акті зазначено, що в спірній квартирі проживають всі відповідачі, проте батько (позивач) із сім`єю не проживає, вихованням дітей не займається, не цікавиться навчанням ОСОБА_9 . Позивач з 29.10.2017 року по теперішній час проходить службу у місті Харків там і проживає. Виникає закономірне питання, яким чином обмежується право позивача вільно користуватися житлом, як зазначено у позовних вимогах, навіщо взагалі це спірне житло для користування позивачу. Відповідачі іншого житла не мають. Відповідачка ОСОБА_7 не є одруженою, як стверджує позивач, з 01.09.2015 року денно навчалася в Київському інституті банківської справи, а з 21.08.2018 року продовжує навчатися вже в Білоцерківському національному аграрному університеті на заочній формі навчання.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позов надуманий, відповідачі проживають у вказаному житловому приміщенні, що підтверджено актом від 11.01.2019 року. Комунальні послуги по квартирі сплачує ОСОБА_2 , а ОСОБА_7 навчається в м. Біла Церква і постійно проживає у вказані квартирі. 11.01.2018 року позивач написав розписку, в якій вказав, що проживає за іншим місцем і просив відповідачів виселитися і здати квартиру КЕВ. Начальник КЕВ повідомив, що п.3 Наказу №737 виселення осіб з житла здійснюється за позовом КЕВ, але останні з таким позовом не зверталися, і позивач самостійно звернувся з таким позовом. ССД надала висновок, що вважають недоцільним визнання неповнолітнього таким, що втратив право на житло, адже іншого житла в них немає. ОСОБА_2 у 2017 року одружилася вдруге, її чоловік живе по АДРЕСА_5 , і це їх право як і де проживати. Відповідачі до житла по вул. Водопійна ніякого відношення не мають, вони там не проживають і не зареєстровані. Відповідач самостійно обирає своє місце проживання та сплачує комунальні послуги по спірній квартирі.

Представник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, ОСОБА_10 , в судовому засіданні покладається на розсуд суду при вирішенні спору, підтримала викладені у письмових поясненнях обставини та зазначила, що позивач в 2003 році отримав ордер на квартиру, в 2015 року був звільнений із служби в зв`язку із скороченням штату, однак, не втратив право проживати у службовому житлі. В 2014 року позивач уклав новий контракт на 5 років, тобто до 2019 року, чи був він продовжений невідомо. КЕВ не звертався до суду з позовом про виселення осіб із службового житла. На підставі наказу МО №380 від 31.07.2018 року колишні члени сім`ї військовослужбовця підлягають виселенню, а щодо дітей питання не ставилося.

Третя особа, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, представника в судове засідання не направила, про дату,час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду подали клопотання про розгляд справи за відсутності представника служби, при ухвалені рішення просили першочергово керуватися інтересами дитини та подали до суду висновок щодо спору.

Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 28.08.2003 року ОСОБА_1 з сім`єю в складі: дружини - ОСОБА_5 та дочки ОСОБА_4 , отримав ордер Серії БЦЖ №000164, видний на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.08.2003 року №261(а.с. 95 -96), на право зайняття службового житлового приміщення Білоцерківської КЕВ м. Біла Церква, площею 17,97 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Згідно із довідкою № 504 від 28.01.2019 року, виданої управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради (а.с.13), у вказаному житловому приміщенні зареєстровано 4 особи: з 22.10.2003 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 22.10.2003 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 14.01.2004 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з 22.10.2003 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.03.2017 року, яке набрало законної сили 13.03.2017 року (а.с. 12), шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 було розірвано.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 162), 02.08.2019 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_15 , яка в зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_16 ».

Також, встановлено, що старшого прапорщика ОСОБА_1 , техніка групи матеріальнотехнічного забезпечення, призначено наказом начальника Тилу Збройних Сил України від 01.11.2017 року №14-РС на посаду техніка відділення зберігання речового майна відділу зберігання речового майна 218 об`єднаного центру забезпечення м. Харків та в зв`язку з вибуттям до нового місця проходження військової служби на засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_1 було прийнято рішення (протокол № 29 від 28.11.2017 року) про зняття його з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 , складом сім`ї 1 (одна) особа, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 91-94).

З витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2017 року за № 249 (а.с. 91), вбачається, що старший прапорщик ОСОБА_1 вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в м. Харків, службовим житлом забезпечений за адресою: АДРЕСА_2 .

З витягу з протоколу № 29 від 28.11.2017 року (а.с. 92), вбачається, що позивач утримує службове житло за адресою: АДРЕСА_2 , на квартирному обліку перебуває з 23.05.2017 року, у першочерговій черзі, як УБД, з 23.05.2017 року.

З довідки військової частини НОМЕР_4 м. Харків № 21 від 29.01.2019 року (а.с. 16), вбачається, що старший прапорщик ОСОБА_1 в період проходження військової служби у в/ч НОМЕР_5 м. Харків з 29.10.2017 року по теперішній час службовим та постійним житлом від Міністерства оборони України не забезпечувався.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вільності на нерухома майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.01.2019 року (а.с. 17-18), за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, що розташована в межах Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, інші відомості щодо зареєстрованого права власності за позивачем на нерухоме майно відсутні.

Відповідно до ст.58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видає, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер ( ст.61 ЖК ).

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Встановлено, що відповідачі були вселені в зазначену квартиру, як члени сім`ї наймача і набули рівного права користування жилим приміщенням.

З довідки №1039 від 06.10.2017 року (а.с. 15), вбачається, що 02.10.2017 року позивач звернувся до КЕВ м. Біла Церква із заявою, на яку останніми було роз`яснено, що відповідно до п.3.18 наказу МО України №737 від 30.11.2011 року виселення осіб здійснюється в судовому порядку за позовом командування військової частини та КЕВ, на обліку яких перебуває службове житло, та рекомендовано звернутися до командування частини для подання позову до суду.

Однак, позивачем не надано доказів звернення до командування військової частини НОМЕР_1 щодо подання військовою частиною позову до суду про виселення зареєстрованих у службовій квартирі осіб, та КЕВ м. Біла Церква, в свою чергу, як балансоутримувач житлового приміщення, відповідний позов до суду також не подав, а лише у письмових поясненнях зазначив, що ОСОБА_2 , в зв`язку з розірванням шлюбу з позивачем, підлягає виселенню із службового житлового приміщення без надання іншого у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, тому втратила право на проживання у службовому житлі.

Також, до суду надано копію повідомлення від 12.01.2018 року (а.с. 59), з якого вбачається, що позивач звертався до відповідача ОСОБА_2 з проханням знятися з реєстраційного обліку, забрати свої речі та повернути ключі, розрахуватися по всім квитанціям, так як він по вказаній адресі не проживає майже два роки, пільги з квартирі зняті, заява на здачу квартири в КЕВ ним написана.

Так, за змістом ст. 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.

При вирішенні питання про втрату наймачем або членами його сім`ї права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причини такої відсутності.

Відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму.У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Позивач, як на підставу даного позову, вказує саме на те, що відповідачі втратили право користування квартирою АДРЕСА_4 , оскільки вибули на постійне місце проживання в інше жиле приміщення (ст. 107 ЖК України).

На підтвердження даних обставин позивач посилається на покази свідків.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що з 02.08.2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем та проживає разом із ним з березня 2019 року в м. Харків. У квартирі по АДРЕСА_7 з 2017 року ніхто не проживає, адже вона неодноразово приходила до квартири забрати кореспонденцію і сусіди повідомляли, що в квартирі ніхто не проживає. Позивач після закінчення контракту має намір повернутися до м. Біла Церква і проживати у квартирі. В м. Харків позивачу службове житло не надали, оскільки в м. Біла Церква за ним рахується таке житло, а вони наразі проживають в орендованій квартирі. Відповідач, колишня дружина позивача, вдруге одружилася і проживає разом із чоловіком.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що проживає по АДРЕСА_8 , знає позивача і відповідача з 2000 років. В 2019 році зустрічав відповідача ОСОБА_2 в районі базару біля магазину «Марія» по вул. Вокзальна, спілкувався із нею, однак де вона проживає йому невідомо, а позивач проживає в м. Харків, де проживають їх діти невідомо.

Також, свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що проживає в будинку по АДРЕСА_9 , позивач з 2015 - 2016 року в квартирі АДРЕСА_4 не проживає. В квартирі постійно проживає ОСОБА_17 , ОСОБА_3 1-2 рази на тиждень з`являється до квартири, а ОСОБА_2 приходить у вихідні дні. ОСОБА_2 і її син ОСОБА_9 постійно проживають разом з другим чоловіком відповідача. ОСОБА_9 може жити із сестрою, однак чи ночує у квартирі їй невідомо.

Суд, критично оцінює дані покази, адже вони є недостатніми для встановлення судом обставин на які посилається позивач та не узгоджуються з наступними доказами.

Згідно акта № 206/1 від 11.01.2019 року, складеного в приміщенні КПБМР ЖЕК № 1, за участю мешканців будинку АДРЕСА_10 : ОСОБА_18 ( кв.48), ОСОБА_13 (кв.30) та ОСОБА_2 ( а.с 6), за адресою: АДРЕСА_2 з числа зареєстрованих фактично проживають три особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_1 з 05.05.2016 року тимчасово відсутній безстроково.

З акта обстеження умов проживання від 28.05.2019 року, складеного громадським інспектором БЗШ № 6 Тимошенко О.В., соціальним педагогом шкоди ОСОБА_19 , класним керівником ОСОБА_20 , на підставі доручення органу опіки та піклування з метою здійснення контролю за умовами проживання учня ОСОБА_8 ( а.с 79), вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 проживають і мають постійне місце реєстрації, крім неповнолітнього, ОСОБА_1 батько, ОСОБА_2 мати та ОСОБА_7 сестра. Комісією встановлено, що вихованням сина займається мати, батько із сім`єю не проживає, вихованням дітей не займається, не цікавиться навчанням ОСОБА_9 .

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_7 з серпня 2018 року є студентом 4 курсу ОС «Бакалавр» економічного факультету заочної форми навчання по спеціальності «фінанси, банківська справа та страхування» Білоцерківського національного аграрного університету та постійно проживає в квартирі АДРЕСА_4 , а відповідач - ОСОБА_2 із сином ОСОБА_9 у вказаній квартирі проживають періодично, адже ОСОБА_2 вдруге одружилася та має місце проживання разом із чоловіком.

Так, відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України, місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №386 (а.с.61), виконавчий комітет, розглянувши подання служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 21.05.2019 року №588/03-16 «Про надання до суду висновку про визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням» та витяги з протоколів комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради від 10.04.2019 року та 24.04.2019 року, дійшов висновку, що визнання неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , є недоцільним, оскільки це призведе до звуження обсягу його існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів.

Отже, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його періодичного не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Також, згідно із ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання і ця норма не передбачає винятків.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набули право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча відповідно до статей 12, 81 ЦПК це є його процесуальним обов`язком.

Також, встановлено, що комунальні послуги (водопостачання та водовідведення, енергопостачання, теплопостачання, з обслуговування будинку та прибудинкової території по квартирі АДРЕСА_4 ) сплачують ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , що підтверджено копіями квитанцій, наданих представником відповідачів ( а.с. 50-58) та не заперечується позивачем.

У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99, зазначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві», суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Як вже зазначалося вище, відповідачі тривалий час проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , сплачують витрати на її утримання та інші обов`язкові платежі, тобто вони мають тривалий зв`язок із спірною квартирою, як із житлом, незалежно від його правового режиму.

Таким чином, суд вважає, що факт тривалого проживання відповідачів в даній квартирі є достатньою підставою щоб вважати спірну квартиру житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції та поширення на них гарантій щодо забезпечення права на житло та захисту від його втрати.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України).

Позивач в обґрунтування позову вказує на те, що факт реєстрації відповідачів у спірному житловому приміщенні порушує його права, оскільки обмежує право вільно користуватися житлом, а саме призначення житлової субсидії, нарахування плати за користування водопостачанням по нормі на всіх зареєстрований у разі відсутності лічильника та інше. В судовому засіданні стверджував, що в зв`язку з тим, що відповідачі не знялися з реєстраційного обліку він не має можливості здати квартиру та отримати службове житло в м. Харків.

Пред`явлена вимога про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням квартири, як спосіб захисту права власності від порушень, узгоджується з нормами статті 391 ЦК України, проте може бути мати місце лише у випадку, якщо позивач є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і якщо діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право користування та розпоряджання своїм майном, що, в свою чергу, з врахуванням принципів змагальності цивільного процесу, повинно бути підтверджене відповідними належними та допустимими доказами.

Водночас, посилаючись при зверненні до суду з даним позовом, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, крім показів свідка ОСОБА_11 , яка є дружиною позивача, на підтвердження вчинення відповідачів перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання належним йому майном, тобто порушення відповідачами його цивільного права чи інтересу, за захистом якого він звернувся до суду.

Обгрунтовуючи рішення судом враховується усталена практика Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 47 Конституції України, Законом України «Про охорону дитинства, ст.6,9,58,61,64,65,72,107 ЖК України, ст.11,15,16,29 ЦК України, ст. 19,141 СК України, ст.2-13,76-82,141,223,247,258,259, 263-265,268,273,351,352,354,355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_11 ), до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_11 ), яка діє від себе так як законний представник в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_11 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_11 ), третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради (місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Першотравнева, 8), Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква (місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярмаркова, 1), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.04.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко