МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.ОДЕСИ
провадження № 2/521/1296/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м.Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

судді Маркарової С.В.

за участю секретаря судового засідання Іськової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

позивач : ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»

відповідач : ОСОБА_1

предмет позову : стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

12.07.2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог банк послався на те, що між сторонами 16.06.2007 року був укладений кредитний договір № 128.

За умовами договору ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 9000,00 грн. з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22% з терміном остаточного погашення не пізніше 16.06.2010 року.

Погашення заборгованості та сплата процентів має здійснюватися відповідачем щомісяця.

Банк стверджував, що через невиконання відповідачем умов кредитного договору станом на 01.05.2018 року заборгованість за договором становить 27118,02 грн., з яких:

- 6906,57 грн. - просрочений основной борг по кредиту

- 14 457,40 грн. - нараховані просрочені відсотки за користуванням кредитом,

- 1930,27 грн. - пеня за просрочений основной борг по кредиту,

- 3823,78 грн. - пеня за просрочені проценти за користування кредитом.

Окрім задоволення позовних вимог позивач просив присудити на свою користь судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1762,00 грн.

В процесі розгляду справи позивач зменшив розмір позовних вимог (заява від 11.02.2020 року) до 15565,48 грн., з яких:

-2 892,35 грн. - заборгованість по сумі кредиту-

-3955,97 грн. - відсотки за користування кредитом;

-3918,84 грн. - пеня,

-3655,21 грн. - інфляційні витрати по простроченому боргу,

-- 1143,11 грн. - 3% річних по простроченому боргу

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, пославшись на необґрунтованість нарахування заборгованості, окрім того, надав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - за текстом - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 49 розділу 1, главою 71 розділу 3 книги п`ятої Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України).

Судом встановлено, що 16.06.2007 року між ВАТ «Ощадбанк» в особі філії - Одеське міське відділення № 7860 ВАТ «Ощадбанк», яке у подальшому змінило організаційну-правову форму та перейменоване в Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1281.

Факт укладення договору відповідачем в процесі розгляду справи не оспорювався.

За договором відповідач отримав у строкове платне користування кредит в розмірі 9000,00 грн.

Пунктами 1.2, 1.3., 1.4. кредитного договору сторони погодили порядок і строк виконання зобов`язання, а саме визначили строк кредитування - 36 календарних місяців; порядок погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитом - періодичними щомісячними ануїтетними платежами в сумі 343,71 грн. та граничну дату їх сплати - не пізніше останнього робочого дня кожного місяця; кінцевий термін виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором не пізніше - 16 червня 2010 року.

Сторонами визнано, що востаннє відповідачем здійснювалось погашення кредиту 01.11.2008 року у розмірі 150,90 грн., 18.11.2008 року сплачені проценти за користування кредитом в розмірі 100,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У застосуванні наведених норм права Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла наступних висновків: зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного; початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення; зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені, відтак не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Так, звернення позивача до суду відбулось за перебігом строку позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу, погашення якого згідно пунктів 1.2, 1.4 кредитного договору повинно було відбутись не пізніше 16 червня 2010 року.

Оскільки позовна давність у цій справі до основної вимоги сплила до звернення позивача до суду, то вона сплила і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача пені, а також до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Так неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, стягненню не підлягає.

Крім того, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування.

Жодні докази на підтвердження того, що між сторонами укладались будь-які додаткові угоди до кредитного договору в матеріалах справи відсутні.

Щодо посилання представника позивача на положення кредитного договору про його дію до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, суд зазначає наступне:

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст.11 ЦК України.

За змістом ст.11 ЦК України, підставами для виникнення зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов`язання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Так у п.1.2 спірного кредитного договору визначений строк кредитування як 36 календарних місяців та кінцева дата погашення кредиту - 16 червня 2010 року, тобто встановлена дата виконання, як передбачено ст.530 ЦК України.

Поняття дати виконання зобов`язання та строку дії договору різняться.

У кредитному договорі відповідно до ст.530 ЦК України вказаний момент закінчення виконання зобов`язання конкретна дата 16.06.2010 року, тому позивач вправі пред`явити свої вимоги, пов`язані з порушенням зобов`язання, протягом строку позовної давності, тобто до 16.06.2013 року.

Позовну заяву подано банком до суду 12.07.2018 року.

Представник відповідач наполягав на застосуванні ч.4 ст.267 ЦК України, яка є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Формулювання, зазначене в п.8.1 спірного кредитного договору стосовно його дії до повного виконання зобов`язань, призводить до того, що його закінчення може ніколи не настати. Проте, договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки передбачений момент виконання зобов`язання конкретний термін, який є закінченням строку дії договору.

Тому суд не приймає до уваги доводи позивача про застосування п.8.1 стосовно дії кредитного договору до його повного виконання сторонами.

Так само суд критично ставиться до обґрунтування позивачем розміру заборгованості, заявленої до стягнення, з огляду на наступне:

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 року № 578/5, до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Розрахунки надані позивачем до суду не є первинним документом за своєю природою, а є лише інформаційним документом який відображає стан нарахувань в певні періоди часу.

Таким чином, на думку суду позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, визначеному позивачем.

Враховуючи викладене та строк звернення за захистом порушеного права, визначений законом, позовні вимоги банку є необґрунтованими.

Судові витрати на користь банку в порядку ст. 141 ЦПК України присудженню не підлягають.

Керуючись Главою 9 Розділу ІІІ ЦПК України, ст.ст.352, 354 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: С.В. Маркарова

Повний текс рішення виготовлений 25.02.2020 року

11.02.20