УХВАЛА

21 квітня 2020 року

м. Київ

справа №372/793/18

провадження №61-5920ск20

Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі продажу та витребування майна з незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 10 квітня 2017 року йому стало відомо, що 11 листопада 2015 року ОСОБА_5 було укладено начебто з ним договір купівлі-продажу належної йому на праві власності земельної ділянки. Указаний договір він не підписував, коштів за продану земельну ділянку не отримував. Відповідно до довіреності на ім`я ОСОБА_4 , він як його представник мав право підписувати договір купівлі-продажу земельної ділянки, отримувати належні йому гроші. Разом з тим, він, як власник земельної ділянки, не надавав права ОСОБА_4 без погодження з ним визначати ціну земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_4 уклав оспорюваний правочин з ОСОБА_8 , яка є його дружиною, чим порушено ч. 3 ст. 238 ЦК України. У подальшому, ОСОБА_5 уклала договір дарування на користь ОСОБА_9 , який продав оспорювану земельну ділянку ОСОБА_7 , яка в свою чергу подарувала її своєму сину ОСОБА_2 .. Вважає, що його протиправним шляхом було позбавлено права власності на вищевказану земельну ділянку, що і стало приводом для звернення з позовом до суду. Позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 листопада 2015 року, укладений ОСОБА_4 на користь своєї дружини ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Головкіною Я. В.; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 вказану земельну ділянку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2019 року

Скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу та витребувано земельну ділянку від ОСОБА_2 на користь позивача.

22 березня 2020 року представник ОСОБА_10 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.

Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що у даній справі позивачем заявлена ціна позову у розмірі 145 275,00 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).

Крім того, позовна заява містила вимогу немайнового характеру, однак, за складом правовідносин, обставинами справи та правовим регулюванням дана справа є справою незначної складності, а відтак є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. Однак, таких доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначена справа є справою малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

З урахуванням вищенаведеного, оскільки ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі продажу та витребування майна з незаконного володіння.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик