ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4205/20 Справа № 208/2742/17 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Вказував, що з червня 2006 року по вересень 2015 року проживав з відповідачем однією сім`єю без зареєстрованого шлюбу, у них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина перебуває на його утриманні, відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не займається вихованням дитини.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнень, позивач просив суд стягувати аліменти з ОСОБА_1 на його користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до її повноліття та судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Вирішено стягувати аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до її повноліття з 23 травня 2017 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно, та у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до її повноліття, починаючи з 28 липня 2017 року.

Стягнення аліментів з ОСОБА_1 провадити щомісяця, починаючи з 23 травня 2017 року.

В силу ст.367 ЦПК України рішення по справі в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн. в дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована наступним: резолютивна частина рішення місцевого суду є незрозумілою; підставою позову було рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 05 травня 2017 року, яким визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 , проте це рішення скасоване судом апеляційної інстанції з ухваленням іншого судового рішення на користь відповідача (постанова апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2017 року); постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2017 року також встановлено, що саме ОСОБА_2 створив такі умови, які повністю унеможливили відповідачу спілкування з сином; позивач продовжує ігнорувати судове рішення та не припинив по теперішній час чинити перешкоди відповідачу у спілкуванні з сином.

Позивач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що дитина продовжує проживати разом з ним, постанова апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2017 року, на яку посилається відповідач, скасована постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року, просив рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що вбачається зі свідоцтвом про народження дитини та не заперечувалось відповідачем.

Висновком від 23 вересня 2016 року, наданого адміністрацією Заводського району Кам`янської міської ради, визначено вважати доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 за місцем їх постійного проживання у АДРЕСА_1 , а також рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 05 травня 2017 року визначено місце мешкання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 , що не заперечувалось відповідачем.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2017 року місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.

Крім того, місцевим судом в судовому засіданні встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 не заперечувався той факт, що дитина на даний час проживає разом з батьком ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час ухвалення рішення дитина знаходиться на утриманні позивача батька ОСОБА_2 , що не заперечувалось в судовому засіданні відповідачем та те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, зважаючи на наступне.

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд першої інстанції, правильно застосувавши наведенні вище положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до її повноліття з 23 травня 2017 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно, та у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до її повноліття починаючи з 28 липня 2017 року.

Посилання апелянта на те, що підставою позову було рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 05 травня 2017 року, яким визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 , проте це рішення скасоване судом апеляційної інстанції з ухваленням іншого судового рішення на користь відповідача (постанова апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2017 року), колегія суддів до уваги не приймає, зважаючи на наступне.

Так, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №208/2481/16-ц постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2017 року, якою визначено місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання, скасовано, рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 травня 2017 року, яким визначено місце проживання дитини разом з батьком ОСОБА_2 , залишено в силі.

Доводи апеляційної скарги про те, що резолютивна частина рішення місцевого суду є незрозумілою, колегія суддів відхиляє, оскільки формулювання резолютивної частини рішення не дає підстав вважати, що вказане рішення буде незрозумілим для виконання.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.