Справа № 465/523/19 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2236/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу 10025.07 грн. виплаченого страхового відшкодування та судового збору.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 176/15-Т/ЛВС автомобіля марки «Land Rover Renge Rover» д.н.з. НОМЕР_1 . 30.01.2016 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Ford Tranzit» д.н.з. НОМЕР_2 , не дотримався інтервалу та дистанції в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Land Rover Renge Rover» д.н.з. НОМЕР_1 , що спричинило пошкодження транспортних засобів. Відповідно до постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.02.2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вищевказаному ДТП. Платіжним дорученням № 7001 від 25.02.2016 року підтверджується виплата АТ «СК «Арсенал Страхування» власнику пошкодженого транспортного засобу 21 943,19 грн. Оскільки на момент ДТП т/з «Ford Tranzit» д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований в ПрАТ СК «Граве Україна» за полісом АІ/7407730, на підставі ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач звернувся до ПрАТ СК «Граве Україна» про відшкодування збитків у порядку регресу. Однак остання здійснила виплати в сумі 11 918,12 грн., а відтак різниця у виплаті становить 10 025,07 грн., підлягає стягненню з винної особи.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року позовну заяву ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Арсенал страхування» суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 10025.07 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1921 грн. 00 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки з дати ДТП, тобто з 30.01.2016 року, і на дату відкриття провадження у справі, 05.02.2019 року, минуло більше трьох років, тобто, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, поза межами якої суд не вправі задовольняти позовні вимоги. Апелянт вважає, що суд першої інстанції протиправно не залучив до участі у справі співвідповідачем ПрАТ СК «Граве Україна» та третю особу ОСОБА_2 , що призвело до ухвалення незаконного рішення. Просить суд взяти до уваги, що він не отримував жодних ухвал, позовної заяви чи повісток у даній справі, а тому помилковим є висновок суду про те, що відповідач належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Також апелянт зазначає, що для нього є незрозумілим зазначений позивачем розмір шкоди, чи було проведено експертне дослідження по оцінці розміру спричиненої ДТП шкоди, чи звертався позивач до відповідача в досудовому порядку з обґрунтованою вимогою про виплату шкоди. Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до позивача як страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке страхувальник, який отримав страхове відшкодування, має до винної у особи, відповідальної за завдані збитки. І оскільки відповідальність власника автомобіля «Ford Tranzit» д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК «Граве Україна», яка виплатила ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» частину страхового відшкодування, суд дійшов висновку про те, що решта суми виплаченого страхового відшкодування підлягає стягненню з винної особи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано в наслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частин 16, 17 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (ч.1 ст. 25 Закону України «Про страхування»).

Згідно з ч. 2 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодо набувача) до страховика (суброгація). При суброгації нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок з відшкодування шкоди не виконала.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року по справі № № 6-2808цс15 зазначено наступне: потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.02.2016 року вбачається, що що 30.01.2016 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Ford Tranzit» д.н.з. НОМЕР_2 не дотримався інтервалу та дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Land Rover Renge Rover» д.н.з. НОМЕР_1 , що спричинило пошкодження транспортних засобів, своїми діями порушив п.п. 13.1 ПДР України.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 29.02.2016 р., яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що 17.04.2015 року між ПрАТ «CK «Арсенал Страхування» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 176/15-Т/ЛВС від 17.04.2015 року, відповідно до якого застраховано автомобіль марки «Land Rover Renge Rover» д.н.з. НОМЕР_1 .

02.02.2016 року ОСОБА_2 звернулася до ПАТ «СК «Арсенал Страхування» із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу, а також про виплату страхового відшкодування.

Зі Страхового акту №176/15-Т/ЛВС-1-1 за договором страхування №176/15-Т/ЛВС від 17.04.2015 р., затвердженого 26.02.2016 року, вбачається, що подію кваліфіковано, як страховий випадок, і відповідно до цього акту і п.7 Договору страхування виплаті ОСОБА_2 підлягає 21943.19 грн.

З копії висновку №19/16 експертного автотоварознавчого дослідження від 13.02.2016 року, складеного судовим експертом Онишко Р.М., вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Land Rover Renge Rover» д.н.з. НОМЕР_1 станом на момент проведення дослідження становить 21940.70 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував положення п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю майну третьої особи, та виходив з того, що ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на підставі умов договору добровільного страхування наземного транспорту № 176/15-Т/ЛВС від 17.04.2015 року, розрахунку суми страхового відшкодування, Страхового Акту № 176/15-Т/ЛВС -1-1 від 22.02.2016 року, платіжного доручення №7001 від 25.02.2016 року перерахувала потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 21943.19 грн.

Матеріалами справи також підтверджується, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Ford Tranzit» д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК «Граве Україна» за полісом АІ/7407730, а відтак ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» має право зворотної вимоги до зазначеного товариства в межах страхового ліміту, що становить 50000.00 грн.

Як вбачається з листа ПрАТ СК «Граве Україна» №76989 від 26.10.2016 року, по страховому випадку, що мав місце 30.01.2-16 року з участю автомобіля марки «Ford Tranzit» д.н.з. НОМЕР_2 , ПрАТ СК «Граве Україна» (страховиком) 25.10.2016 року було прийняте рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 11918.12 грн.

Оскільки така у повному обсязі не відшкодовує фактично понесених ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» витрат на виплату суми страхового відшкодування власнику пошкодженого автомобіля, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між сумою виплаченого ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» страхового відшкодування (21943.19 грн.) та сумою, виплаченою ПрАТ СК «Граве Україна» (11918.12 грн.), що становить 10025.07 грн.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позову ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», оскільки до позивача як страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке страхувальник, який отримав страхове відшкодування, має до винної у особи, відповідальної за завдані збитки.

Враховуючи принцип змагальності сторін, інші наведені у апеляційній скарзі доводи, які фактично зводяться до незгоди апелянта з розміром майнової шкоди, стягнутої судом першої інстанції, на спростування якої апелянт, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів, є безпідставними та необгрунтованими.

Не заперечуючи щодо встановлених судом обставин справи щодо заподіяння відповідачем майнової шкоди внаслідок ДТП, в цей же час заперечуючи щодо стягнення судом першої інстанції 10025.07 грн. на її відшкодування, відповідач не зазначив та не обґрунтував належними доказами іншого розміру майнової шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, інших пошкоджень автомобіля, ніж ті, які зазначені у висновку, іншої, значно меншої вартості пошкоджених чи знищених внаслідок ДТП деталей автомобіля, ніж ті, що зазначені у висновку №19/16 експертного автотоварознавчого дослідження від 13.02.2016 року.

Враховуючи положення ст. ст. 254, 255 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, а відтак суд не мав права поза межами строку позовної давності стягувати з відповідача шкоду, оскільки такі доводи апелянта спростовуються наявним у матеріалах справи конвертом із зазначенням на штемпелі дати відправлення ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (рекомендоване відправлення 905) позовної заяви та додатків до неї.

Доводи апелянта про те, що логічним було б звернення потерпілої у ДТП особи ОСОБА_2 щодо виплати страхового відшкодування до ПрАТ СК «Граве Україна», а не до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», не заслуговують на увагу, оскільки потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права і вправі самостійно вирішувати, до кого звертатися з вимогою.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який після всебічного, повного дослідження й оцінки доказів, вірного встановлення обставин справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дійшов до обґрунтованого висновку про підставність та доведеність ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» позовних вимог, які підлягають до задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Частина 2 ст. 376 ЦПК України передбачає, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частина 3 ст. 376 ЦПК України визначає, які порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Враховуючи ухвалу судді Франківського районного суду м. Львова від 05.02.2019 року про відкриття провадження у справі, якою ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, доводи апелянта про те, що справа розглядалася у його відсутності і він не мав можливості надати суду першої інстанції свої заперечення щодо позову, не заслуговують на увагу.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 23.04.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.