Ухвала

24 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 642/7109/18

провадження № 61-7024ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кальченко Юлії Олександрівни на постанову Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової Маргарити Євгенівни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Псилогос», про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив: визнати протиправним рішення Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової М. Є. про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 18 вересня 2017 року, індексний номер: 37134844; скасувати запис про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 18 вересня 2017 року № 22390904.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 03 листопада 2000 року між ним і ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Харківським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, про що зроблено актовий запис за № 1857. Рішенням XXXV сесії Харківської міської ради IV скликання від 27 квітня 2005 року «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» ОСОБА_2 отримала у приватну власність земельну ділянку площею 904,91 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На вказаній земельній ділянці за спільні кошти подружжя було побудовано двоповерховий індивідуальний житловий будинок загальною площею 351,9 кв. м. Право власності на цей будинок було визнано за ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 16 липня 2007 року у справі № 2-3020/07. Вказаним рішенням було встановлено, що на час придбання земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі. Він проти будівництва житлового будинку не заперечував, про що повідомив суд письмово. В подальшому ОСОБА_2 звернулася до нього з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. У процесі судового розгляду виявилося, що право власності на житловий будинок було перереєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Псилогос» (далі - ТОВ «Псилогос»). Підставою виникнення права власності у ТОВ ««Псилогос» на будинок були протокол Установчих зборів засновників ТОВ «Псилогос» від 15 серпня 2018 року №1 та Акт прийому-передачі від 18 серпня 2017 року № 1. Рішенням державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової М. Є. про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 18 вересня 2017 року, індексний номер: 37134844, право власності на житловий будинок було зареєстровано за ТОВ «Псилогос». На час прийняття оскаржуваного рішення державний реєстратор була обізнана про перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, тому вона повинна була відмовити у проведенні державної реєстрації таких прав за відсутності письмової згоди чоловіка ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправним рішення Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової М. Є. про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 18 вересня 2017 року, індексний номер 37134844, і скасовано запис про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 13 вересня 2017 року № 22390904.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року (повний текст якої складено 17 березня 2020 року) апеляційні скарги ТОВ «Псилогос» та Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової М. Є. задоволено. Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2019 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

15 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кальченко Ю. О. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2019 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 17 липня 2019 року у справі № 661/1185/16-ц, від 07 вересня 2019 року у справі № 167/489/17, не заслуговують на увагу, оскільки у вказаних заявником постановах Верховного Суду встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, а тому викладені в них висновки не підлягають беззастережному застосуванню в цій справі, в якій апеляційний суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача. Скасовуючи рішення місцевого суду лише з підстав порушення цим судом норм процесуального права, апеляційний суд не давав правової оцінки доказам і запереченням, які надавалися сторонами на підтвердження чи спростування позову під час розгляду справи.

Аргументи заявника про неправильне застосування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 807/950/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 515/127/18, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків апеляційного суду про відмову в задоволенні позову. Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо повідомлення учасника справи про розгляд справи місцевим судом і щодо незалучення ОСОБА_2 (як особи право на майно якої оспорюється) як співвідповідача у справі, є безпідставними, оскільки апеляційний суд застосував такі висновки і зробив посилання в судовому рішенні на відповідні постанови Верховного Суду.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання постанови Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кальченко Юлії Олександрівни на постанову Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової Маргарити Євгенівни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Псилогос», про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов