Провадження № 2/185/1680/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Врони А.О., за участю секретаря судового засідання Зубкової П.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу ЄУ № 185/11141/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Позовна заява мотивована тим, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 . В вищезазначеній квартирі зареєстровано місце проживання колишнього чоловіка, ОСОБА_2 , який не проживає у вищезазначеній квартирі з 2010 року по теперішній час, особисті речі в квартирі відсутні, квартирою не цікавиться.

13 травня 2019 року заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

23 січня 2020 року заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом скасовано та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити.

Представник відповідача, відповідач у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяву, згідно якої просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги не визнали повністю, оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, в квартирі змінені замки та відповідача в теперішній туди не допускають, майно подружжя не ділилось.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 травня 2007 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого за № 1-2090, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями, які містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

У вищевказаній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою № 5673 від 07 грудня 2018 року комунального підприємства «Міський інформаційно-розрахунковий аналітичний центр» Павлоградської міської ради, відомостями адресно-довідкового підрозділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, листом виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 21.02.2019 року.

Відповідно до акту, складеного 26 грудня 2018 року комунальним підприємством «Павлограджитлосервіс», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає з 2010 року по теперішній час.

ОСОБА_2 є колишнім чоловіком ОСОБА_1 , згідно заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2017 року у справі №185/583/17 між сторонами у справі шлюб розірвано, рішення набрало законної сили 14 лютого 2017 року.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований 05 жовтня 1985 року відділом РАЦС міста Павлограда, актовий запис № 834.

Конструкція норми Сімейний кодекс України статті 60 СК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, виникнення права власності на спірну квартиру) свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Поняття, зміст права власності та порядок його здійснення закріплені у статтях 316, 317, 319 ЦК України, системний аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується своїм майном, проте користування майном, яке є об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної), має особливості.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 321 ЦК України закріплює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що співвласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування спільним майном, у тому числі від інших співвласників.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_2 набута сторонами за час шлюбу. Відсутність судового рішення, яке набрало законної сили, чи іншого правовстановлюючого документа про визнання вказаного майна особистою приватною власністю ОСОБА_1 свідчить про те, що немає підстав для висновку про належність даного майна виключно позивачу.

Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, у справі відсутні; спір між сторонами про поділ майна не вирішений.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 509/1410/17 (провадження № 61-7676св18).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. О. Врона