Дата документу 22.04.2020 Справа № 311/3784/18
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 311/3784/18 Головуючий у 1-й інстанції: Носик М.А.
Провадження №22-ц/807/1199/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Духонченко Миколи Сергійовича на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Першин Володимира Миколайовича до ОСОБА_1 , Василівської міської ради Запорізької області про визнання права власності на житло, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Першина Володимира Миколайовича звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Василівської міської ради Запорізької області про визнання права власності на житло, який було уточнено в грудні 2018 року.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по Ѕ частині кожному належить квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 04 серпня 2015 року, актовий запис №70 та відкрилась його спадщина.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2017 року у справі №311/2698/16-ц за ОСОБА_2 та за ОСОБА_3 визнано право власності по 1/4 частині квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька, чоловіка ОСОБА_3 .

На теперішній час позивачка вирішила відчужити свої ѕ частини квартири, але це є неможливим через відсутність у неї оригіналу свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_3 від 23 грудня 2010 року, яке видавалось в одному екземплярі та підтверджує право власності позивача на Ѕ частини квартири.

Про існування оригіналу свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_3 від 23 грудня 2010 року та його наявність у відповідача, ОСОБА_2 відомо з рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2017 року у справі №311/2698/16-ц та від державного реєстратора Василівської районної державної адміністрації Запорізької області ОСОБА_8., яка проводила реєстрацію права власності відповідачки на ј частину квартири та отримувала оригінал свідоцтва від ОСОБА_3

20 серпня 2018 року позивачка зверталась з листом до ОСОБА_3 про передачу їй оригіналу свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року. Лист був отриманий, відповіді на нього не надано.

03 вересня 2018 року позивачка звернулась із заявою до Василівської міської ради Василівського району Запорізької області про видачу їй дублікату свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_3 від 23 грудня 2010 року, але у відповіді від 03 жовтня 2018 року Василівська міська рада зазначила про відсутність у них такої компетенції та бланків.

Вважає, що своїми навмисними діями ОСОБА_3 утримує в себе оригінал свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року та чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею права власності на її майно.

Із урахуванням зазначеного ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право спільної часткової власності на Ѕ частину квартир АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Першина В.М. - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору у розмірі 935 грн. 83 коп., витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 18300 грн., а всього - 19235 грн. 83 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Духонченко Микола Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, та порущення норм процесуального права просив скасувати рішення Василівського районного суду Запорізької області та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що апелянтом не оспорюється право власності позивачки на спірне нерухоме майно, яке зареєстровано у встановленому законом порядку, обставини втрати та/або неможливості повернення відповідачем правовстановлюючих документів також не можуть обгрунтовувати порушення прав позивачки як власника спірного об`єкту нерухомості у даному спорі про визнання права власності, оскільки позивачкою не доведено, що остання не змогла реалізувати своє право на володіння, користування та /або розпорядження спірним об`єктом через відсутність зазначених документів, зокрема, отримала відмову у вчиненні того чи іншого правочину або інші перешкоди у реалізації своїх прав. Крім того, суд не врахував, що право власності позивачки внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відзиву у порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надійшло.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання судової повістки, до апеляційного суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що неявка сторін або інших учасників справи, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає чстковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права, тобто відсутність можливості одержати документи у відповідних органах. Позивачка доказів з цього приводу надала. Крім того, суд прийшов до висновку, що відповідачка ОСОБА_3 утримує у себе оригінал свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року та своїми навмисними діями чинить перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні нею права власності на її майно.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що знайшли своє підтвердження понесені позивачкою ОСОБА_2 витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 18300 грн..

З висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна колегія суддів погоджується. З висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допому в розмірі 18300 грн колегія суддів не може повністю погодитись виходячи з наступного.

Судом правильно встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожному належить квартира АДРЕСА_1 . (а.с. 8).

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав районного комунального підприємства «Василівське бюро технічної інвентаризації» Василівської районної ради від 30 грудня 2010 року за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному. (а.с. 9).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 16 березня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності Ѕ частка квартири АДРЕСА_1 . Підставою винекнення права власності є свідоцтво про право власності на житло серія НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року (а.с. 12).

15 жовтня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_4 від 15 жовтня 2016 року, про що складено відповідний актовий запис №65, прізвище подружжю після реєстрації шлюбу присвоєно - ОСОБА_1 . ( а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 04 серпня 2015 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Василівського районного управління юстиції у Запорізькій області.(а.с. 13).

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2017 року у справі № 311/2698/16-ц за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка - ОСОБА_3 . (а.с. 14-15).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 16 березня 2018 року зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 . Підставою винекнення права власності є рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2017 (а.с. 16).

Отже, позивачці ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка в позові зазначає, що вона бажає відчужити свої 3/4 частки вищезазначеної квртири, але це є неможливим через відсутність у неї оригіналу свідоцтва про право власності на житло серія НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року, яке видавалось в одному екземплярі та підтверджує права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину кватири.

03 вересня 2018 року представник ОСОБА_2 , адвокат Першин В.М. звернувся із заявою до Василівської міської ради Запорізької області про видачу їй дублікату свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року. (а.с 19).

У відповіді від 03 жовтня 2018 року Василівська міська рада Василівського району Запорізької області зазначила про відсутність у неї такої компетенції та бланків. Крім того, на час видачі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 весь комплекс робіт з підготовки до видачі останнього проводило РКП «Василівське бюро технічної інвентаризації» (а.с .20).

ОСОБА_2 звернулась з листом до ОСОБА_3 про передачу їй оригіналу свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року (а.с. 18), але відповіді не отримала.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що правом на звернення до суду за захистом, наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Разом із тим, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права (пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).

Обґрунтовуючи підстави позову щодо визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 посилається на відсутність у неї оригіналу свідоцтва про право власності, оскільки вищезазначена квартири належала їй та її батькові ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, тому оригінал свідоцтва про право власності знаходилося за місцемм проживання її батька ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 оригінал свідоцтва про право власності на житло знаходиться у його дружини відповідачки ОСОБА_3 , яка не бажає їй його надавати, а у видачі дубліката свідоцтва про право власності серія НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року їй було відмовлено Василівською міської радою. Відсутність оригіналу свідоцта про право власності на вищезазначену квартиру перешкоджає їй відчужити частку квартири, яка належить їй на праві власності.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції свідок державний реєстратор ОСОБА_8. пояснила, що проводила реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/4 частину спірної квартири на підставі рішення Василівського районного суду Запорізької області від 28 лютогог 2017 року та отримувала від ОСОБА_3 оригінал свідоцтва про право власності на вищезазначену квартиру серія НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року. Після проведення реєстрації оригіна зазначеного свідоцтва вона повернула ОСОБА_3 .

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2017 року (справа № 311/2698/16-ц) встановлено, що в судовому засідання 07 грудня 2016 року відповідачка ОСОБА_3 не заперечувала факту, що оригінал свідоцтва про право власності на житло серія НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року знаходиться у неї, проте, вона не має наміру його віддавати позивачці ОСОБА_2 ( а.с. 14-15).

Відповідачка ОСОБА_3 зазначене судове рішення не оскаржувала, що свідчить про те, що вона погодилася з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин. Зазначене рішення набрало чинності. Крім того, відповідачка в апеляційній скарзі також не спростовує показання свідка ОСОБА_8 , які вона надала в судовому засіланні 12 грудня 2019 року при розгляді зазначеної справи та підтвердила той факт, шо при реєстрації права власності на частку спірної квартири за ОСОБА_3 , остання надавала їй оригінал свідоцтва про право власності на житло серія НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року. Після проведення реєстрації оригінал свідоцтва вона повернула ОСОБА_3 .

З матеріалів справи також вбачається, що позивачка з письмової заявою зверталася до Василівської міської ради Запорізької області щодо видачі їй дубліката свідоцтва про право власності серія НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року, проте, листом Василівської міської ради Запорізької області від 03 жовтня 2018 року № 03-01-12/2425 їй було відмовлено у видачі дублікату ( а.с. 20).

Позивачка із письмовою заявою про надання їй оригіналу свідоцтва про право влдасності серія НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року зверталася також до ОСОБА_3 , про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення їй зазначеного листа (а.с. 17-18), проте, будь якої відповіді від ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 вжила всіх необхідних заходів для отримання оригіналу або дублікату свідоцтва про право власності серія НОМЕР_5 від 23 грудня 2010 року, оригінал якого утримується відповідачкою ОСОБА_3 , що є перешкодою для відчуження частки квартири, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, отже, окрім судового шляху для відновлення порушеного права у позивачки немає, тому висновки суду першої інстанції про задоволення позову є правильними.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі обставини та висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до оцінки доказів, а також незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки.

Що стосується стягнення витрат на правову допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Судом встановлено, що Першин В.М. представляв інтереси позивачки на підставі договору про надання правничої допомоги від 19 жовтня 2017 року, та від 01 жовтня 2019 року укладеного між Першин В.М. та ОСОБА_2 ( а.с. 91, а.с. 142).

Відповідно до рахунку від 11 грудня 2019 року до договору про надання правничої допомоги, акту виконаних робіт від 11 грудня 2019 року та квитанції до податкового касового ордера № 8 від 11 грудня 2019 року , касового ордера № 18 від 07 грудня 2018 року вартість витрат склала 10300 грн та 8000 грн, а всього 18300 грн. З яких 13300 грн за виконану роботу та 5000 грн гонорар.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу визначений умовами цих договорів , підтверджено детальним описом та розрахунками витрат на правничу допомогу; актами про надання правничої допомоги; копіями квитанцій до прибуткового касового ордера про сплату витрат на правничу допомогу.

Проте в п. 5 розрахунку зазначено, що адвокатом Першиним В.М.було надано послугу «Представництво клієнта під час судових засідань в суді першої інстанції» протягом 8 годин 700 грн кожна на суму 5600 грн та зазначено дати.

Разом з тим, відповідно до журналів судових засідань за 07.12.2018, за 21.01.2019 , за 01.02.2019 ( а.с., а.с. 67,77, 80), судові засідання проводились лише за участю судді та секретаря судового засідання, таким чином матеріали справи спростовують надані послуги в ці дні, що становить 2100 грн.

В інші дні, адвокат Першин В.М. дійсно приймав участь у судових засіданнях, проте їх тривалість була значно меншою ніж 1 година : 24 червня 2019 року - 2 хвилини, 09 вересня 2019 року - 5 хвилин, 16 жовтня 2019 року - 3 хвилини, 12 грудня 2019 року -12 хвилин, 20 лютого 2019 року - 1 година 03 хвилини. Отже, у судових засіданнях адвокат Першин В.М. приймав участь 1 годину 25 хвилини, що становить 991.66 грн., а не 8 годин на суму 5600 грн, як зазначено в акті виконаних робіт.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою доведено реальність надання правничої допомоги, витрати на професійну правничу допомогу на суму 8692 грн та є співмірними зі складністю цієї справи, наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг у суді, відповідають критерію розумності розміру цих витрат.

Доводи апеляційної скарги в цій частині частково заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції при визначенні розміру професійної правничої допомоги, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, не враховано, що адвокат брав участь в судових засіданнях лише 1 годину 25 хвилин.

З огляду на зазначене рішення суду першиї інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висовків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково лише щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу підставв для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Духонченко Миколи Сергійовичазадовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 рокуу цій справі в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 8692грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 27 квітня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Маловічко С.В.