Постанова

Іменем України

22 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 368/1153/18

провадження № 61-12875св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 08 січня 2019 року у складі судді Кириченка В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання житлового будинку особистою приватною власністю, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, припинення права власності на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що рішенням Переселенської сільської ради народних депутатів № 2/34 від 17 грудня 1993 року йому було надано в користування земельну ділянку в розмірі 0,25 га для індивідуального житлового будівництва на АДРЕСА_1 , за рахунок земель запасу сільської ради народних депутатів. Зобов`язано закінчений будівництвом житловий будинок пред`явити комісії для одержання права власності.

Фактичне будівництво будинку було закінчено в 2008 році, а з липня 2008 року він став проживати у вказаному будинку.

В січні 2015 року він познайомився з ОСОБА_2 , яка в лютому 2015 року разом зі своєю матір`ю та неповнолітнім сином переїхали з м. Лисичанська Луганської області до с. Кадомка Кагарлицького району Київської області.

06 червня 2015 року вони з ОСОБА_2 уклали шлюб. В шлюбі у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 20 липня 2018 року шлюб між ними було розірвано.

Після укладення шлюбу відповідач переконала його оформити право власності на земельну ділянку та будинок саме на неї, оскільки він був зайнятий на роботі.

21 серпня 2015 року він подав до Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області заяву, в якій просив зняти з нього земельну ділянку на АДРЕСА_1 .

В цей же день відповідачем до Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області була подана заява про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Рішенням Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 17 вересня 2015 року було знято з нього земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . Відповідачу було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки, а згодом було затверджено технічну документацію.

30 січня 2016 року на підставі рішення Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 05 листопада 2015 року, відповідачем було отримано у власність земельну ділянку площею 0,2423 га на АДРЕСА_1 , якій було присвоєно кадастровий № :01:328:0030, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, за відповідачем було зареєстровано право власності на житловий будинок.

Посилаючись на те, що житловий будинок було побудовано ним до укладення шлюбу з відповідачем, а тому останній є його особистою власністю та за змістом частини першої статті 57 СК України не підлягає поділу, а саме по собі оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, просив визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 141,4 кв. м, з надвірними господарськими будівлями та спорудами, його особистою приватною власністю; визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок з надвірними господарським будівлями та спорудами, що зареєстровано за реєстраційним номером 222, дата та час реєстрації: 18 серпня 2016 року о 10:02:51; визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з надвірними господарським будівлями та спорудами.

Оскільки спірна земельна ділянка була виділена йому саме для будівництва спірного житлового будинку, одноособовим власником якого є він, у відповідності до положень частини першої статті 377 ЦК України, частини першої статті 120 ЗК України, статті 392 ЦК України просив припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, загальною площею 0,2423 га, кадастровий номер :01:328:0030, на АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку.

Також просив відшкодувати судові витрати по справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 08 січня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач набула право власності на спірну земельну ділянку та розташований на ній будинок внаслідок відмови позивача від вказаного нерухомого майна. Новостворений житловий будинок, а також земельна ділянка, яка була одержана відповідачем у власність внаслідок приватизації, не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не може бути предметом поділу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Кагарлицького районного суду Київської області.

13 серпня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 09 квітня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не повно досліджено матеріали та обставини справи. Заявник вказує, що факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Спірний житловий будинок було побудовано позивачем до укладення шлюбу, а тому він є його особистою власністю. Земельна ділянка була виділена позивачу для будівництва будинку в 1993 році.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У серпні 2019 року ОСОБА_2 до Верховного Суду подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що рішенням Переселенської сільської ради народних депутатів № 2/34 від 17 грудня 1993 року надано у користування ОСОБА_1 земельну ділянку в розмірі 0,25 га для індивідуального житлового будівництва на АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу сільської ради народних депутатів. Зобов`язано ОСОБА_1 будівництво житлового будинку розпочинати після одержання будівельного паспорту, виготовленого архітектурним відділом. Закінчений будівництвом житловий будинок пред`явити комісії для одержання права власності (т. 1 а. с. 23).

Згідно витягу з розпорядження представника Президента України в Кагарлицькому районі про погодження будівництва індивідуальних житлових будинків в населених пунктах № 149 від 17 травня 1994 року ОСОБА_1 погоджено будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 22).

Позивач завершив будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 в липні 2008 року.

В січні 2015 року позивач познайомився з відповідачем, яка в лютому 2015 року переїхала проживати у спірний житловий будинок.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб 06 червня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 27).

Згідно із свідоцтвом про народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , батьками якої зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а. с. 28).

21 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Переселенської сільської ради з заявою, в якій просив зняти з нього земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 50).

21 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Переселенської сільської ради з заявою, в якій просила надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 52).

17 вересня 2015 року Переселенська сільська рада VІІ скликання, розглянувши заяву ОСОБА_1 про відмову від земельної ділянки в АДРЕСА_1 , прийняла рішення № 116-1-VI про зняття з ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки та переведення даної земельної ділянки в землі запасу сільської ради (т.1 а. с. 51).

17 вересня 2015 року Переселенська сільська рада VІІ скликання, розглянувши заяву ОСОБА_2 від 21 серпня 2015 року, прийняла рішення № 117-L-VI про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 в межах населеного пункту (т. 1 а. с. 53).

Рішенням Переселенської сільської ради від 05 листопада 2015 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2423 га, кадастровий номер :01:328:0030, на АДРЕСА_1 . Передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а. с. 54).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 09 серпня 2018 року, за ОСОБА_2 на праві приватної власності зареєстровано: житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, рік побудови 2016, загальною площею 141,4 кв. м, житловою площею 96,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності - декларація про готовність об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 12 серпня 2016 року, видавник - Департамент державної архітектурної інспекції у Київській області; технічний паспорт, виданий 04 липня 2016 року, видавник ФОП ОСОБА_6., інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, серія та номер: 52707188, видана 05 лютого 2016 року, видавник - державний реєстратор; земельна ділянка, кадастровий номер :01:328:0030, площею 0,2423 га, дата державної реєстрації - 13 жовтня 2015 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки - Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); адреса: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності - витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ -015, виданий 13 жовтня 2015 року; рішення органу місцевого самоврядування № 133- LІV-VІ від 05 листопада 2015 року, видавник Переселенська сільська рада (т. 1 а. с. 60 - 61).

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 20 липня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Разом з тим суди наведені вище положення процесуального законодавства не врахували, не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Позивач свій позов мотивував тим, що закінчив будівництво будинку задовго до укладення шлюбу із відповідачем, у 2008 році. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав цю обставину доведеною, про що зазначив у мотивувальній частині рішення.

Проте, як зазначив апеляційний суд у своїй постанові, рік побудови спірного житлового будинку - 2016.

Отже, суди не встановили важливих для вирішення цього спору фактичних обставин, а саме коли було завершене будівництво, оскільки існує розбіжність щодо дати побудови будинку (2008 чи 2016 рік).

Позивач в числі інших позовних вимог також оспорював правомірність проведеної у 2016 році державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за відповідачем, проте апеляційний суд помилково акцентував свою увагу на вирішенні питання про поділ майна подружжя та вказав, що позивач не оспорював законність набуття відповідачем у власність житлового будинку.

Суди попередніх інстанцій не дали оцінки доводам позивача щодо незаконності державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за відповідачем, а зазначаючи про добровільну відмову від права на майно, послались на письмову заяву позивача щодо земельної ділянки, проте не вказали, з яких підстав зроблено висновок про відмову позивача від права на будівлі, які можливо були наявні в цей час на земельній ділянці.

Оскільки на стадії касаційного перегляду справи виправити вказані недоліки неможливо, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, не встановивши фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та допустивши зазначені порушення норм матеріального і процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, залишивши невирішеним спір між колишнім подружжям щодо житлового будинку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановлювати обставини, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки судами порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення судів попередніх інстанцій слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, встановити всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи з додержанням вимог ЦПК України, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 08 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська