Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

місто Київ

справа № 466/3056/14

провадження № 61-8879св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрзалізниця»,

відповідачі: Брюховицька селищна рада Львівської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , відділ Держземагентства у м. Львові, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Тропак О. В., Федоришина А. В.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2014 року Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця», Залізниця), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрзалізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), звернулося до суду з позовом про визнання незаконним та скасування пунктів 2.2, 2.3 рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року «Про затвердження проекту відведення земельних ділянок та надання їх громадянам в приватну власність для дачного будівництва», визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що згідно з договорами купівлі-продажу від 26 липня 2007 року ОСОБА_1 купив у ОСОБА_4 земельні ділянки, загальною площею 0, 1000 га та 0, 1006 га, після чого отримав державні акти на право власності на ці земельні ділянки. Зазначені земельні ділянки належали ОСОБА_4 на підставі державних актів від 28 грудня 2006 року та від 24 квітня 2007 року, та були сформовані із придбаних нею у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельних ділянок площами по 0, 0830 га кожна, а також придбаної у ОСОБА_6 земельної ділянки, площею 0, 0346 га.

Видачі ОСОБА_4 державного акта від 28 грудня 2006 року передувало прийняття Брюховицькою селищною радою рішення від 08 грудня 2006 року про зміну цільового призначення земельних ділянок. Державні акти на право власності на земельну ділянку, площами по 0, 0830 га, від 28 листопада 2003 року відповідачам ОСОБА_7 і ОСОБА_3 видані на підставі пунктів 2.2 та 2.3 оскаржуваного рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року.

Позивач вважав, що зазначене рішення суперечить чинному законодавству та порушує права позивача на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна і забезпечення безпеки руху залізничного транспорту, оскільки спірні земельні ділянки знаходяться у смузі відведення залізниці. Позивач як суміжний землекористувач не погоджував проект відведення земельних ділянок, акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі; а також не надавав погодження на вилучення земельних ділянок.

Зважаючи на наведене, ДТГО «Львівська залізниця» просило:

- визнати незаконним та скасувати пункт 2.2 рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року № 196 про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 ;

- визнати незаконним та скасувати пункт 2.3 рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року № 196 про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 липня 2004 року, серії ВВК № 234339 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 липня 2004 року, серії ВВК № 234334 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- витребувати від ОСОБА_1 частину земельної ділянки, за кадастровим номером :08:002:0008, площею 0, 0278 га, що перетинається зі смугою відведення Залізниці;

- витребувати від ОСОБА_1 частину земельної ділянки, за кадастровим номером :08:002:0009, площею 0, 0141 га, що перетинається із смугою відведення Залізниці.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзиви на позов не надходили.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що позивач не довів наявність у нього права постійного користування спірною земельною ділянкою, оскільки у нього відсутній державний акт та технічна документація на земельну ділянку в межах смуги відведення, не надано документів на підтвердження виносу меж земельної ділянки Залізниці в натурі

(на місцевості), а План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці 1962 року не може бути доказом на підтвердження права користування земельною ділянкою, оскільки він не затверджений органом місцевого самоврядування і не передавався до складу земель селищної ради.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано пункт 2.2 рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року про передачу земельної ділянки, площею 0, 083 га, в районі АДРЕСА_1 для дачного будівництва у власність ОСОБА_2 . Визнано незаконним та скасовано пункт 2.3 рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року про передачу земельної ділянки, площею 0, 083 га, в районі АДРЕСА_1 для дачного будівництва у власність ОСОБА_3 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 липня 2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 липня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У задоволенні вимог ДТГО «Львівська залізниця» про витребування від ОСОБА_1 частин належних йому на праві власності земельних ділянок, площею 0, 0278 га та 0, 0141 га відповідно, що перетинаються із смугою відведення залізниці, відмовлено.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалося тим, що позивачем доведено право постійного користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, відповідно до Плану смуги відводу цієї лінії 1962 року, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізної дороги СРСР-МПС. Земельні ділянки відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за висновками апеляційного суду передані Брюховицькою селищною радою у приватну власність для дачного будівництва частково за рахунок земель, які знаходилися у правомірному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», без попереднього їх вилучення у встановленому законом порядку, без зміни цільового призначення, без узгодження із залізницею, як суміжним землекористувачем, меж земельних ділянок, чим порушено права позивача як землекористувача, тому оспорювані позивачем рішення Ради в цій частині визнано незаконними і скасовано, що стало підставою для визнання недійсними виданих на підставі таких рішень державних актів про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельні ділянки та для визнання недійсними первинних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, за якими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали земельні ділянки ОСОБА_4 , оскільки право власності на ці земельні ділянки вони набули незаконно, а, отже, не мали права ними розпоряджатися.

Апеляційний суд дійшов висновку, що ДТГО «Львівська залізниця» не є власником земельної ділянки, розташованої в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, а лише її користувачем, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги ДТГО «Львівська залізниця» про витребування від ОСОБА_1 , як від добросовісного набувача, частини земельних ділянок, які належать йому на праві власності, в межах площ накладання цих земельних ділянок на земельну ділянку, яка знаходиться в користуванні ДТГО «Львівська залізниця».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2015 року в частині позову ДТГО «Львівська залізниця» про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині вимог рішення апеляційного суду залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції обґрунтовувалася тим, що, вирішуючи спір по суті позовних вимог, апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази у сукупності, встановивши фактичні обставини справи, врахувавши План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці 1962 року, зробив обґрунтований висновок про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у правомірному користуванні позивача; оспорюваним рішенням порушено право ДТГО «Львівська залізниця» на користування земельною ділянкою спеціального призначення, оскільки перетин належної земельної ділянки ОСОБА_1 , кадастровий номер :08:002:0008, становить 0, 0278 га, а земельної ділянки ОСОБА_1 , кадастровий номер :08:002:0009, становить 0,0141 га. За таких підстав, рішення апеляційного суду в зазначеній частині ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, підстави для його скасування у цій частині відсутні.

Разом із тим, суд касаційної інстанції не погодився із рішенням апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 у державну власність з тих підстав, що ДТГО «Львівська залізниця» не є належним позивачем за зазначеними вимогами. Апеляційний суд, відмовляючи в позові ДТГО «Львівська залізниця» в частині витребування майна від ОСОБА_1 з тих підстав, що залізниця не вправі подати позов про визнання права власності за державою на майно, не звернув уваги на те, що згідно зі Статутом позивача (пункт 4.2), майно залізниці є державною власністю і закріплюється за нею на праві повного господарського відання, відтак залізниця як суб`єкт управління державним майном не позбавлена можливості подати позов про витребування майна, що знаходиться у неї на праві повного господарського відання.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»), в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування земельних ділянок: кадастровий номер :08:002:0008, площею 0, 0278 га, та кадастровий номер :08:002:0009, площею 0, 0141 га, розташованих на території Брюховицької селищної ради від ОСОБА_1 , відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2014 року у частині відмови у витребуванні земельних ділянок: кадастровий номер :08:002:0008, площею 0, 0278 га, та кадастровий номер :08:002:0009, площею 0, 0141 га, розташованих на території Брюховицької селищної ради від ОСОБА_1 , залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що предметом спору є земельні ділянки, площами 0, 0278 га та 0, 0141 га. Позивачем не індивідуалізовано, які саме частини земельних ділянок він просить витребувати. Апеляційний суд позбавлений можливості наданими йому процесуальним законом правами індивідуально визначити спірне майно.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Українська залізниця» просило скасувати ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо витребування від ОСОБА_1 земельних ділянок, ухвалити нове рішення про задоволення позову у цій частині.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що апеляційний суд безпідставно відмовив Залізниці у задоволенні позовної вимоги про витребування від ОСОБА_1 частин земельних ділянок, за кадастровими номерами :08:002:0008 та :08:002:0009, площами 0, 0278 га та 0, 0141 га відповідно, що перетинаються із смугою відведення залізниці, згідно з викопіюванням з плану геодезичної зйомки смуги відведення, доданого до повідомлення від 02 жовтня 2013 року № 357/1 ПП «Центр ринкових досліджень», що міститься у матеріалах справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у липні 2016 року, вона підлягають розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду, а ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року здійснено заміну позивача у справі з ДТГО «Львівська залізниця» на його правонаступника АТ «Укрзалізниця» відповідно до правил статті 55 ЦПК України в порядку залучення процесуального правонаступника.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року № 196 (пункт 2.2) земельну ділянку, площею 0, 083 га, в районі АДРЕСА_1 безоплатно передано у власність ОСОБА_2 для дачного будівництва.

Згідно з актом встановлення та узгодження меж цієї земельної ділянки від 14 квітня 2003 року зазначено, що по точках «А» і «Б» земельна ділянка ОСОБА_2 межує із землями Залізниці, однак підпис в узгоджувальному акті представника залізниці відсутній.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт від 28 листопада 2003 року, серії ЛВ № 034356.

Рішенням Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року № 196 (пункт 2.3) земельну ділянку, площею 0, 083 га, в районі АДРЕСА_1 безоплатно передано у власність ОСОБА_3 для дачного будівництва.

Згідно з актом встановлення та узгодження меж цієї земельної ділянки від 14 квітня 2003 року по точках «А» і «Б» земельна ділянка ОСОБА_3 межує із землями Залізниці, однак підпис в узгоджувальному акті представника залізниці відсутній.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт від 28 листопада 2003 року, серії ЛВ № 034353.

Відповідно до оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О. З., ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0, 0830 га.

Відповідно до оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О. З., ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0, 0830 га.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О. З., ОСОБА_4 купила в ОСОБА_6 15/72 частини земельної ділянки, площею 346 кв. м, від земельної ділянки, загальною площею 0, 1663 га, з цільовим призначенням для дачного будівництва.

На підставі цих договорів ОСОБА_4 набула у власність земельну ділянку загальною площею 0, 2006 га (0, 0830 + 0, 0830 + 0, 0346 = 0, 2006 га).

Рішенням Брюховицької селищної ради від 08 грудня 2006 року № 155 затверджено проект відведення земельної ділянки, площею 0, 1000 га, ОСОБА_4 зі зміною цільового використання для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд на АДРЕСА_1 .

На підставі цього рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право власності від 28 грудня 2006 року, серії ЯГ № 516670, на земельну ділянку, площею 0, 1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд на АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :08:002:0008.

На підставі згаданих договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 14 липня 2004 року, від 20 липня 2004 року та від 30 серпня 2006 року та рішення Брюховицької селищної ради від 08 грудня 2006 року № 155 про зміну цільового призначення земельної ділянки (з дачного будівництва на будівництво і обслуговування житлового будинку) ОСОБА_4 видано державний акт на земельну ділянку, площею 0, 1006 га, з цільовим призначенням для дачного будівництва на АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :08:002:0009.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В., ОСОБА_4 продала ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :08:002:0009, площею 0, 1006 га, з цільовим призначенням для дачного будівництва на АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_1 03 серпня 2007 року видано державний акт, серії ЯД № 483896.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В., ОСОБА_4 продала ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :08:002:0008, площею 0, 1000 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд на АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_1 03 серпня 2007 року видано державний акт, серії ЯД №483895.

На підтвердження права постійного користування землями смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м позивач надав План смуги відводу цієї лінії від 1962 року, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізної дороги СРСР-МПС.

Факт накладання земельної ділянки під смугою відведення цієї лінії та зазначених земельних ділянок, належних на праві власності ОСОБА_1 , підтверджується матеріалами геодезичної зйомки, згідно з якими площа накладення на земельну ділянку ОСОБА_1 з кадастровим номером :08:002:0008 становить 0, 0278 га, а на земельну ділянку ОСОБА_1 з кадастровим номером :08:002:0009 становить 0, 0141 га.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги та визначення меж перегляду справи, Верховний Суд врахував, що заявник оскаржує ухвалу апеляційного суду, якою вирішено позовні вимоги в частині витребування майна. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2015 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 2.2 рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року про передачу земельної ділянки, площею 0, 083 га, в районі АДРЕСА_1 для дачного будівництва у власність ОСОБА_2 ; яким визнано незаконним та скасовано пункт 2.3 рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року про передачу земельної ділянки, площею 0, 083 га, в районі АДРЕСА_1 для дачного будівництва у власність ОСОБА_3 ; яким визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 липня 2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 липня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року та набрало законної сили.

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Щодо статусу земельних ділянок, про витребування яких звернувся позивач

Визначаючи правовий статус земельних ділянок, про витребування яких просить позивач, Верховний Суд врахував таке.

Відповідно до статті 7 ЗК України (у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року № 561-XII) у постійне або тимчасове користування земля надається: промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям.

У статті 69 ЗК України (у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року

№ 561-XII) визначено, що землями транспорту, зв`язку та іншого призначення визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного, автомобільного, морського, внутрішнього водного, повітряного й трубопровідного транспорту, а також підприємствам і організаціям, що здійснюють експлуатацію ліній електропередачі та зв`язку. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм і проектно-технічної документації, а відведення ділянок здійснюється з урахуванням черговості їх освоєння.

Пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Згідно зі статтею 68 ЗК України (у редакції Закону України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III) до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Відповідно до пункту «б» частини четвертої статті 84 ЗК України (у редакції Закону України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III) до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновки, що земельні ділянки, про витребування яких просить Залізниця, належать до земель державної власності.

Отже, майно залізниці є державною власністю і, як встановлено апеляційним судом, зазначене майно закріплене за позивачем на праві повного господарського відання (пункт 4.2 Статуту).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Таким чином, Залізниця не є власником земельних ділянок, наданих їй для потреб організації транспортного сполучення, а є правомірним володільцем та користувачем таких ділянок. Будучи титульним володільцем земельних ділянок, зокрема й тих, що становлять предмет спору, заявник вправі вимагати надання судового захисту такому праву на рівні з власником, а також із застосуванням таких способів захисту, які законом надано власнику такого майна.

Щодо обраних позивачем способів захисту

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, встановивши, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави та господарського відання Залізниці на підставі рішень органу місцевого самоврядування та у подальшому договорів купівлі-продажу, укладених без достатніх правових підстав, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість вимог про витребування майна з незаконного володіння відповідача. При цьому, визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договорів купівлі-продажу у такому випадку не є необхідним та ефективним способом захисту порушених прав, що не приводить до їх поновлення.

Враховуючи, що застосування віндикації полягає у поверненні спірного майна у власність держави та у господарське відання Залізниці, позивач вправі вимагати фактичного повернення таких частин ділянок у своє фактичне володіння також.

Щодо розгляду справи апеляційним судом

Відмовляючи у витребуванні земельних ділянок, апеляційний суд, зокрема, керувався тим, позивачем не доведено індивідуалізації майна (земельних ділянок), яке є предметом спору в частині витребування його з чужого володіння, що є перешкодою у витребуванні такого майна.

Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою та другою статті 133 ЦПК України 2004 року передбачено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи клопотання ОСОБА_1 у призначенні у справі судової земельно-технічної експертизи, не врахував, що без її проведення неможливо індивідуалізувати ті частини земельних ділянок, які підлягають витребуванню на користь позивача.

Без вирішення питання про розмір та опис земельної ділянки, яка підлягає витребуванню на користь позивача, неможливо вирішити заявлені позовні вимоги про витребування майна, висновок судової експертизи за таких обставин є належним доказом у справі, необхідним для її правильного вирішення.

Відхиляючи клопотання про призначення у справі судової експертизи, апеляційний суд не довів достатніх та обґрунтованих мотивів прийняття такого процесуального рішення у справі.

Відповідно до статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цим кодексом.

Під час підготовки розгляду справи апеляційним судом протягом десяти днів з дня отримання справи суддя-доповідач вчиняє такі дії: з`ясовує питання про склад осіб, які беруть участь у справі; визначає характер спірних правовідносин та закон, який їх регулює; з`ясовує обставини, на які посилаються сторони та інші особи, які беруть участь у справі, як на підставу своїх вимог і заперечень; з`ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються сторонами та іншими особами; вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; за клопотанням сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача; за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання щодо вжиття заходів забезпечення позову; вчиняє інші дії, пов`язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи (стаття 301 ЦПК України 2004 року).

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції відповідно до статті 301 ЦПК України 2004 року наділений повноваженнями встановлювати обставини справи, збирати та досліджувати докази.

Таким чином, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог Залізниці про витребування майна, дійшов передчасних висновків про недоведеність та безпідставність позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, тому ухвалене у справі судове рішення в іншій частині підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційний суд має врахувати наведені у цій постанові висновки, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і відзивам сторін; вирішити справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права; ухвалити законне і справедливе судове рішення.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про витребування земельних ділянок скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик