Справа № 216/4110/16-ц
Провадження № 2/216/166/20
РІШЕННЯ

іменем України

19 березня 2020 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який уточнила та обґрунтовувала тим, що 23.08.2013 відповідач звернувся до неї з проханням надати йому позику. У зв`язку з чим, між ними був укладений договір позики №01/13 від 23.08.2013. Відповідно до договору та додаткової угоди від 21.11.2013 відповідач отримав від нього позику в сумі 120655,00 грн, що підтверджується розписками, а саме: 23.08.2013 відповідач отримав від позивача 71000,00 грн та 21.11.2013, в присутності свідка ОСОБА_3 , позивач надав відповідачу в якості позики грошові кошти в сумі 49655,00 грн. У додатковій угоді п. 3 зазначено, що відповідач зобов`язується повернути позивачу грошові кошти в строк 21.03.2014 у такому порядку: 21.11.2013 - 25000,00 грн, 21.12.2013 - 30000,00 грн, 21.01.2013 - 25000,00 грн, 21.02.2014 - 25000,00 грн, 21.03.2014 - 15655,00 грн. Відповідач повернув 46655,00 грн. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення несплачених грошових коштів, але ні відповіді, ні повернення коштів так і не отримала. Згідно з умов додаткового узгодження до договору позики №01/13 від 23.08.2013 п. 8 якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики або чергової частини позики в строк, вказаний в п. 3.4,12 цього договору, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму позики, з урахуванням встановленого індексу за весь час прострочення, 36% річних від простроченої суми за кожен день прострочення, а також штраф у розмірі 20% від простроченої суми. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язання відповідач станом на 01.08.2016 має заборгованість 152292,00 грн, яка складається з: 74000,00 грн - залишок боргу, 74000 х 20% = 14800,00 грн - штраф від простроченої суми, 63492,00 грн - 36% річних від прострочення суми за кожен день прострочення. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить стягнути з відповідача на свою користь грошову суму в розмірі 152292,00 грн, а також судовий збір в сумі 1522,92 грн.

Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила суд розглянути справу за її відсутності та відсутності її представника, позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи наявність письмових заперечень проти позову, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення уточненого позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, що регулюють правовідносини позики.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Судом встановлено, що 23 серпня 2013 року сторони уклали договір позики №01/13 (а.с. 7-9) згідно з яким ОСОБА_4 надала позику ОСОБА_2 в сумі відповідно до доданих розписок (пункт 1). За змістом розписки від 23.08.2013 (а.с. 14) вбачається, що на дату складання вказаного договору позики, сума позики складала 71000,00 грн.

21 листопада 2013 року сторонами було укладено Додаткове узгодження до договору позики №01/13 від 23.08.2013 (а.с. 10-12) (надалі - Додаткове узгодження), згідно з яким були уточнені істотні умови договору та встановлено, що позикодавець ОСОБА_4 позичила позичальнику грошові кошти в сумі 120655,00 грн, відповідно до розписки №1 від 23.08.2013 та розписки №2 від 21.11.1013 (а.с. 14,15) для здійснення ремонту житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 3 Додаткового узгодження позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позичену суму грошових коштів у строк до 21.03.2014 у наступному поряду:

- 21.11.2013 - 25000,00 грн;

- 21.12.2013 - 30000,00 грн;

- 21.01.2014 - 25000,00 грн;

- 21.02.2014 - 25000,00 грн;

- до 21.03.2014 - 15655,00 грн.

Пунктом 8 Додаткового узгодження передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики або чергової частини позики у строк вказаний в пунктах 3,4,12 цього Договору, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 36 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення, а також штраф у розмірі 20% від простроченої суми.

Сторони засвідчили, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення (пункт 10).

За пунктом 11 Додаткового узгодження передбачено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. Строк цього Договору починає свій перебіг 21.11.2013 та визначається часом, достатнім для реального та належного виконання сторонами своїх обов`язків за цим Договором та закінчується 21.03.2014, якщо не встановлюється інший термін повернення позики, встановлений відповідно до умов даного Договору.

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №888 (а.с. 43) вбачається, що позивач уклала шлюб зі ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаними розписками відповідача (а.с. 66, 67).

У письмових запереченнях (а.с. 32) представник відповідача зазначає, що договір позики №01/13 (а.с. 7-9) був укладений (вчинений) без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Кошти, як за договором позики №01/13 так і за додатковим узгодженням фактично не передавалися, оскільки існувала домовленість з позивачем, що остання буде вкладати власні кошти в ремонт другого поверху об`єкта сфери послуг (більярдний зал в торгівельному комплексі), що розташований по АДРЕСА_1 (1), шляхом придбання будівельних матеріалів для інтер`єру зазначеного приміщення. Поліпшення приміщення було умовою іншого правочину, а саме: договору про спільну діяльність, який укладався між сторонами. Всі витрачені позивачем кошти на особисте придбання будівельних матеріалів відповідачем були повернуті, інших коштів вона не витрачала та не передавала. Розписки були видані на вимогу позивача, з її слів, лише для власної безпеки.

Зі вказаною позицією представника відповідача суд не може погодитися з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Представник відповідача, вказуючи про фіктивність правочину та його укладання (вчинення) без наміру створення правових наслідків, повинен був довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Разом з цим, позивач прагнула настання певних правових наслідків встановлених договором, зокрема: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики або чергової частини позики у строк вказаний в пунктах 3,4,12 цього Договору, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 36 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення, а також штраф у розмірі 20% від простроченої суми. Крім того, в пункті 9 Договору узгодження встановлено зокрема, що сторони засвідчили, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору та договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Підтверджуючи укладення договору та його умов, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, відповідач надав розписки.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що вказані розписки були написані не ОСОБА_2 , чи під будь-яким примусом, стороною відповідача суду не надано.

Разом з цим, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № справа № 654/2275/16-ц).

У зв`язку з вищевикладеним, та враховуючи відсутність жодних доказів, які б могли свідчити про інше, суд вважає, що між сторонами дійсно було укладено договір позики, згідно з умовами якого позичальник отримав від позикодавця 120655,00 грн та взяв на себе зобов`язання повернути вказані кошти на відповідних умовах.

Позивач в уточненій позовній заяві зазначає, що відповідач повернув борг частково, в сумі 46655,00 грн, а тому порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк у повному обсязі.

З розрахунку позивача, зазначеному в позові (а.с. 40) вбачається, що станом на 01.08.2016 заборгованість за договором позики становить 152292,00 грн, яка складається із суми неповернутої позики - 74000,00 грн, 36% річних від прострочення суми за кожен день прострочення в сумі 63492,00 грн, а також 20% штрафу від простроченої суми в розмірі 14800,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми несплаченої позики в розмірі 74000,00 грн є законними та обґрунтованими.

Вирішуючи вимогу про стягнення пені (36% річних від прострочення суми за кожен день прострочення) та 20% штрафу від простроченої суми, суд виходить з наступного.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Одночасне застосування штрафу й пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції (висновок ВСУ в постанові №347/1910/15-ц від 11.10.2017 року).

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Позивач просить стягнути, крім суми основного боргу за позикою, неустойку, а саме: пеню в розмірі 63492,00 грн, що в п. 8 Додаткового узгодження визначена як 36% річних від прострочення суми за кожен день прострочення та штраф у розмірі 20% від простроченої суми, що складає 14800,00 грн.

Разом з цим, в обгрунтування позовної вимоги в цій частині позивач посилається на умови підписаного сторонами договору позики, згідно якого відповідач погодився на нарахування неустойки у виді пені та штрафу у разі неналежного виконання нею зобов`язань.

Незважаючи на існуючу домовленість про одночасне нарахування як пені, так і штрафів, досягнуту сторонами у договорі, суд вважає, що одночасне стягнення пені та штрафів становить порушення положень чинного законодавства та суперечить правовим позиціям вищих судів, а тому суд приходить до переконання про неможливість одночасного стягнення пені та штрафів та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача лише суму пені, а у стягненні штрафів відмовити.

Як вбачається з пункту 8 Додаткового узгодження, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики або чергової частини позики у строк вказаний в пунктах 3,4,12 цього Договору, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця зокрема: 36 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення, тобто пеню відповідно до ст. 549 ЦК України.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності суд приходить до таких висновків.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно з Додаткового узгодження відповідач зобов`язався повернути суму позики строком до 21.03.2014. Перебіг позовної давності розпочався 22.03.2014 та мав сплинути 22.03.2017, позивач звернулась до суду 22.08.2016, у зв`язку з цим, суд дійшов висновку про те, що позовна давність на час пред`явлення вимог не сплинула, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання відповідно до умов договорів.

Разом з тим, за змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі N 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Вказане дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду, оскільки позовна давність до основної вимоги не спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність не спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені.

З розрахунку позивача, зазначеному в позові (а.с. 40) вбачається, що станом на 01.08.2016 пеня в розмірі 36% річних від прострочення суми за кожен день прострочення становить 63492,00 грн, яка розрахована за період з 22.03.2014 по 31.01.2016 включно.

Враховуючи, що позивач у своєму позові надав розрахунки строком по 31 липня 2016 року, а суд не може вийти за межі позовних вимог, нарахування пені необхідно здійснити за період з 22.08.2015 (останні 12 місяців перед зверненням позивача до суду) та по 31.07.2016 включно (як того просила позивач), що становить 343 дні. Таким чином розмір пені за прострочення зобов`язання, що підлягає стягненню становить 25034,30 грн (74000 х 0,36 : 365 х 343).

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір сплачений за подання позовної заяви до суду у розмірі 990,34 грн.

Керуючись, ст.ст. 16, 526, 549, 551, 626, 627, 628, 1046, 1047, 1048 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 223, 247, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 99034,30 грн (дев`яносто дев`ять тисяч тридцять чотири гривні тридцять копійок), яка складається з суми несплаченої позики в розмірі 74000,00 грн (сімдесят чотири тисячі гривень) та пені в сумі 25034,30 грн (двадцять п`ять тисяч тридцять чотири гривні тридцять копійок).

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 990,34 грн (дев`ятсот дев`яносто гривень тридцять чотири копійки).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: не відомий, місце проживання: АДРЕСА_2 ;

- відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП: не відомий, місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О. Кузнецов