Справа № 307/4062/13-ц
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів:Собослоя Г.Г.,Куштана Б.П.,

за участі секретаря: Чучка Н.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Розмана С.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 27 вересня 2019 року у справі за первинним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Тячівської міської ради, Сектору Державної реєстрації Тячівської державної адміністрації де третя особа Тячівське РПТІ про скасування рішення і зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом до ОСОБА_2 . Змінюючи та уточнюючи позовні вимоги, остаточно просила суд:

- визнати недійсним акт приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння по АДРЕСА_1 , складений 31.05.1995 року приймальною комісією при міській раді міста Тячів та пункт 1 рішення №99 виконавчого комітету Тячівської міської ради від 31.05.1995 року «Про ввід в експлуатацію та домоволодінь громадянам міста Тячів» в частині затвердження акту вводу в експлуатацію домоволодіння ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , житловою площею 109,74 кв.м., корисною площею 90,81 кв.м., збудованого забудовником ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 виконавчим комітетом Тячівської міської Ради народних депутатів 05 червня 1995 року на підставі рішення виконавчого комітету Тячівської міської Ради народних депутатів №76 від 14 березня 1995 року;

- визнати недійсним реєстраційний запис №15 під реєстровим номером 2149 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 в цілому на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , та зобов`язати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції в Закарпатській області вилучити із державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний запис №15 під реєстровим номером 2149 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 в цілому на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності сторін спору, ОСОБА_1 також просила суд визнати за нею право власності:

А) в цілому на нежитловий будинок-магазин, розташований по

АДРЕСА_2 ) на 1/2 частку матеріалів, обладнання та будівельних робіт, які були використані в процесі створення об`єктів будівництва по АДРЕСА_1 та реально виділити їй в натурі;

В) в цілому на легковий автомобіль марки «ВАЗ 21213», червоного кольору, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

Г) малоцінне рухоме майно: електроаерогриль вартістю 1 580 гривень; електром`ясорубку вартістю 650 гривень; електропраску парову вартістю 1 400 гривень; електрошвабру парову вартістю 1 500 гривень; електросоковижималку вартістю 360 гривень; м`яку мебель куток «Вишиванка» вартістю 7600 гривень; розкладний стіл і вісім стільців вартістю 7300 гривень; вітальню з натурального дерева вартістю 13900 гривень; м`який куток і два крісла вартістю 7650 гривень; мебель для вітальної з натурального дерева вартістю 13900 гривень; меблі для прихожої вартістю 2450 гривень; вазу напільна з фарфору вартістю 8000 гривень, а всього на суму 66 290 гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що за час перебування у шлюбі сторонами спору набуто у власність назване вище рухоме майно, а також незакінчений будівництвом будинок по АДРЕСА_1 . Зазначене майно ОСОБА_1 має намір поділити. В ході розгляду даної справи судом, ОСОБА_1 довідалася, що ОСОБА_2 підробив документи, оформивши на себе в цілому право власності на будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим просила визнати недійсними документи щодо набуття у власність зазначеного нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Тячівської міської ради і Сектору державної реєстрації Тячівської державної адміністрації, за участю третьої особи Тячівське районне підприємство технічної інвентаризації, у якому просив:

- скасувати рішення виконкому Тячівської міської ради від 29 вересня 2010 року №371 «Про оформлення права власності на нерухоме майно-магазин за адресою АДРЕСА_2 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_1 виконавчим комітетом Тячівської міської ради 13 жовтня 2010 року на будинок за вказаною адресою;

- зобов`язати Державну реєстраційну службу Тячівського районного управління юстиції вилучити із державного реєстру нерухомості запис про реєстрацію будинку АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 в цілій частині.

Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані документи видані всупереч вимогам законодавства і порушують майнові права ОСОБА_2 .

Рішенням Тячівського районного суду від 27 вересня 2019 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано рішення виконкому Тячівської міської ради від 29 вересня 2010 р. № 371 «Про оформлення права власності на нерухоме майно-магазин за адресою АДРЕСА_2 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_1 виконавчим комітетом Тячівської міської ради 13 жовтня 2010 року на будинок АДРЕСА_2 в цілій частині.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 2104,45 грн. та витрати пов`язані з наданням юридичної допомоги в сумі 1500 грн.

В решті вимог зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Розман С.Ю. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати це рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову й ухвалити у цій частині нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

На адресу апеляційного суду надійшла заява представника апелянта про розгляд справи за їхньої відсутності.

Від представника відповідача надійшла заява про перенесення слухання справи. Однак суд констатує, що пояснення ОСОБА_2 та його представника колегією апеляційної інстанції вже заслуховувались ( т.5, а.с. 78-80), слухання справи вже переносилось за їхньою заявою (т.5, а.с. 65), а тому не вбачає підстав для задоволення ще однієї заяви про перенесення слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 26 листопада 1994 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 від 19 лютого 2009 року.

07 листопада 2013 року вказаний шлюб розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області (Т-1 а.с.93).

Відповідно до договору дарування від 01 вересня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було подаровано незакінчений будівництвом будинок 66% готовності, що знаходиться в АДРЕСА_2 -1 а.с.5).

02 вересня 2004 року ОСОБА_1 звернулась до міського голови Тячівської міської ради про надання дозволу на збір матеріалів попереднього погодження для розміщення об`єкту торгівлі - магазину роздрібної торгівлі за адресою: АДРЕСА_2 . ( Т-3 а.с.10).

Згідно заявою, посвідченою державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчак Т.А. від 03 вересня 2004 року, ОСОБА_2 відмовився від земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_2 ( Т -1 а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету Тячівської міської ради від 09 вересня 2004 року №236 Банк Г.М. надано дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження на проведення перебудови належної їй на праві приватної власності будівлі в АДРЕСА_2 під об`єкт торгівлі - магазину роздрібної торгівлі (Т-3 а.с.11).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 23.11.2004 р. остання звернулася до міського голови Тячівської міської ради про надання дозволу на реконструкцію власного житлового будинку під магазин за адресою: АДРЕСА_2 (Т -3 а.с.12).

Рішенням виконавчого комітету від 02 грудня 2004 року №330 Банк Г.М. надано дозвіл на проведення реконструкції житлового будинку в АДРЕСА_2 під магазин (Т-3 а.с 13).

Рішенням 17 сесії 6 кликання Тячівської міської ради від 19 квітня 2005 року №646 надано дозвіл ПП Банк Г.М. на розробку проекту щодо зміни цільового призначення частини приватизованої земельної ділянки площею 0,01 га у власному дворогосподарстві, наданої раніше ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_2 , для здійснення підприємницької діяльності, а саме: розміщення салону магазину « Меблі ». ( Т-2 а.с.35).

Актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 15.06.2005 року стверджується, що житловий будинок в АДРЕСА_2 прийнято в експлуатацію як магазин (Т-3 а.с.15).

Розпорядження голови Тячівської РДА від 17.06.2005 року №291 затверджено акти державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту: магазину підприємця ОСОБА_1 , загальною площею 209,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 -3 а.с.4).

Рішенням виконавчого комітету Тячівської міської ради від 29.09.2010 року №371 оформлено право власності на нерухоме майно - магазин за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1

13 вересня 2010 року ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на реконструйований житловий будинок під магазин (Т-2 а.с.62-67).

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13.10.2010 року та витягом з Державного реєстру правочинів підтверджено, що власником нежитлової будівлі- магазину за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 (Т-1 а.с.8, Т-3 а.с.6, 9).

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_2 в частині скасування рішення виконкому Тячівської міської ради від 29.09.2010 року №371 «Про оформлення права власності на нерухоме майно - магазин за адресою: АДРЕСА_2 і скасування свідоцтва від 13.10.2010 року про право власності на вказане нерухоме майно, суд першої інстанції зазначив, що дане нерухоме майно було добудовано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Разом з тим, ОСОБА_2 не відмовлявся від своєї частки у цьому нерухомому майні.

За приписами ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає встановленим процесуальним законом вимогам щодо законності та обґрунтованості.

Так, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Виконавчий комітет Тячівської міської ради Закарпатської області () є юридичною особою.

Оскаржуване ОСОБА_2 рішення від 29.09.2010 року №371 «Про оформлення права власності на нерухоме майно - магазин за адресою: АДРЕСА_2 » прийняте виконавчий комітетом Тячівської міської ради Закарпатської області.

Відтак, належним відповідачем у справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 є саме Виконавчий комітет Тячівської міської ради Закарпатської області, тобто суб`єкт, який прийняв оскаржуване рішення.

Проте, вказана особа участі у розгляді справи не приймала.

Статтею 51 ЦПК України регламентовано питання залучення до участі у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача.

Однак, ці приписи закону надають можливість замінити і залучення належного відповідача лише суду першої інстанції.

Апеляційні суди позбавлені процесуальної можливості здійснити заміну відповідача з неналежного на належного чи залучити до участі у справі належного відповідача.

З огляду на це, та враховуючи, що зустрічний позов в частині скасування рішення виконкому Тячівської міської ради від 29.09.2010 року №371 «Про оформлення права власності на нерухоме майно - магазин за адресою: АДРЕСА_2 » пред`явлено до неналежного відповідача, а сам виконавчий комітет цієї Ради фактично було позбавлено процесуальної можливості приймати участь у розгляді цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення виконкому слід відмовити.

Разом з тим, інша вимога ОСОБА_2 про скасування свідоцтва від 13.10.2010 року про право власності на нерухоме майно є взаємопов`язаною з первинною вимогою про скасування рішення виконкому від 29.09.2010 року №371.

Оскільки у даному випадку відсутні правові підстави для скасування рішення виконкому Тячівської міської ради від 29.09.2010 року №371 «Про оформлення права власності на нерухоме майно - магазин за адресою: АДРЕСА_2 , суд визнає також і відсутність правових підстав для скасування виданого на підставі цього рішення свідоцтва від 13.10.2010 року про право власності на нерухоме майно.

Крім того, вимога ОСОБА_1 про визнання за нею права власностів цілому на нежитловий будинок-магазин, розташований по АДРЕСА_2 не підлягає задоволенню, так як ОСОБА_1 має у даний час належним чином оформлене право власності на це нерухоме майно, і її права чи інтереси не порушені.

Щодо вирішення судом першої інстанції решти вимог первісного позову ОСОБА_1 апеляційний суд зазначає наступне.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до акту про відведення земельної ділянки у межах села (селища, міста) від 20 листопада 1991 року ОСОБА_2 в натурі відведено земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво в АДРЕСА_1 (Т -1 а.с.44, 47).

Також ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (першій дружині ОСОБА_2 ) надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Між тим, відповідно до листа архівного відділу №669 від 16.07.2014 року в документах Тячівської міської ради за 1992-1995 роки відомості про перейменування вулиці Бічної на вулицю Митну відсутні (Т-2 а.с.20).

Згідно з листом Тячівської міської ради №02-06/436 від 21.07.2014 року на території Тячівської міської ради відсутня вулиця з найменуванням Бічна, існує вулиця Митна (Т-2 а.с.21).

За приписами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Оцінюючі наведені вище докази, апеляційний суд дійшов висновку, що до акт від 20 листопада 1991 року про відведення в натурі ОСОБА_2 земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво в АДРЕСА_1 та наданий ОСОБА_2 і ОСОБА_4 дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 є недостовірними доказами у справі (оскільки вони не дають можливість встановити дійсні обставини справи), які суд першої інстанції помилково взяв до уваги, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 .

Більше того, вказані документи не стосуються спірного нерухомого майна - незакінченого будівництвом будинку по АДРЕСА_1 .

Разом з тим, оскаржувані ОСОБА_1 акт приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння по АДРЕСА_1 , складений 31.05.1995 року, та пункт 1 рішення №99 виконавчого комітету Тячівської міської ради від 31.05.1995 року «Про ввід в експлуатацію та домоволодінь громадянам міста Тячів» в частині затвердження акту вводу в експлуатацію домоволодіння ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 не створюють для ОСОБА_1 жодних правових наслідків.

Ці документи стосуються лише питання введення в експлуатацію домоволодіння в АДРЕСА_1 , проте вони не породжують виникнення в будь-яких осіб права власності.

Тому, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування таких документів.

Також суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним реєстраційного запису №15 під реєстровим номером 2149 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 в цілому на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , так як підставою для вилучення із державного реєстру нерухомості запису про реєстрацію домоволодіння за ОСОБА_2 є саме рішення суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (правовстановлюючого документа), відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відтак, така вимога ОСОБА_1 є в будь-якому випадку передчасною та не підлягає задоволенню.

Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 05 червня 1995 року на підставі рішення виконавчого комітету Тячівської міської Ради народних депутатів №76 від 14 березня 1995 року.

Судом встановлено, що дане свідоцтво не відповідає загальним вимогам документа, оскільки воно видане на бланку виконавчого комітету Тячівської районної ради народних депутатів, який не приймав і не міг прийняти жодного рішення щодо оформлення права власності на нерухоме майно в межах міста Тячів. Суд першої інстанції залишив дану обставину поза увагою.

Враховуючи, що визнання недійсним та скасування цього свідоцтва призведе до фактичного позбавлення ОСОБА_2 права власності на відповідне нерухоме майно, саме ця особа є належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 у даній справі.

Згідно з ст.60 СК України майно, набуте за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням такої норми закону ОСОБА_1 вважала, що незакінчений будівництвом будинок з надвірним спорудами по АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Банк.

Тому, суд визнає, що ОСОБА_1 вправі оскаржити згадане свідоцтво як таке, що порушує її майнові права, як співвласника майна.

Згідно з ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до правових висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018р. по справі №372/504/17, в Україні діє абсолютна презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд враховує, що спірний будинок АДРЕСА_1 фактично завершений будівництвом у 1995 році, а шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено у 1994 році, тобто будинок будувався за час перебування цих осіб у шлюбі.

Між тим, ОСОБА_2 не надав до суду жодних належних доказів того, що будівництво вказаного будинку було здійснено за його особисті кошти.

У зв`язку з цих підстав суд визнає, що вказаний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Банк та підлягає поділу між ними.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку матеріалів, обладнання та будівельних робіт, які були використані в процесі створення об`єктів будівництва по АДРЕСА_1 реального виділити їй в натурі цієї частки майна, апеляційний суд зазначає, що обраний первісним позивачем спосіб захисту її прав відповідає вимогам закону, однак при встановлений апеляційним судом обставинах (фактичного закінчення будівництва будинку) не буде в повній мірі ефективно захищати порушені права.

Тому, суд приходить до висновку про можливість визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Натомість ОСОБА_1 після проведення експертизи по справі не зазначила, яку конкретну частину вона бажає виділити собі, а яку залишити за відповідачем ОСОБА_2 .

З цих підстав апеляційний суд позбавлений можливість прийняття рішення за позивача, а тому у задоволенні такої вимоги слід відмовити. Проте, така вимога може бути у подальшому заявлена будь-ким із співвласників домоволодіння шляхом пред`явлення окремого позову.

Судом також встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність наступні автомобілі:

- марки ВАЗ 21213, реєстраційний № НОМЕР_1 , 2002 року випуску, червоного кольору (Т-1 а.с.166-168, Т-2 а.с.110-112), який згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2002 року(Т-1 а.с.48);

- автомобіль Нісан Нота , реєстрацій № НОМЕР_4 , 2007 року випуску, який згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований за ОСОБА_2 з 19.03.2008 року (Т-1 а.с.48);

- автомобіль Рено Мастер, реєстраційний № НОМЕР_5 , 2001 року випуску, який згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований за ОСОБА_2 з 07.02.2007 року (Т-1 а.с.48).

ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності в цілому на легковий автомобіль марки «ВАЗ 21213», червоного кольору, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

Вартість цього колісного транспортного засобу становить 52 751,00 грн., що стверджується відповідним висновком від 29.09.2014 року (Т-2 а.с.33).

В такому випадку, у власності ОСОБА_2 залишаються два інші транспортні засоби, зокрема і автомобіль Рено Мастер, реєстраційний № НОМЕР_5 , 2001 року випуску, вартість якого відповідно до висновку від 23.09.2014 року становить 96 550,00 грн. (Т-2 а.с.38).

Тобто, у власності ОСОБА_2 залишаються два транспортні засоби, вартість яких перевищує вартість транспортного засобу ВАЗ 21213, реєстраційний № НОМЕР_1 , який ОСОБА_1 просить визнати за нею.

Вказаний варіант розподілу автомобілей відповідає вимогам законодавства. При цьому, ОСОБА_1 не просить стягнути їй компенсацію вартості з майна, яке відходить до ОСОБА_2 .

Покликання суду першої інстанції не неможливість прийняття ним вказаних вище висновків про вартість колісних транспортних засобів з підстав відсутності у них даних про те, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ч.7 ст.102 ЦПК України) не гуртуються на законодавстві, оскільки згадані висновки не є висновками експертиз, а є висновками автотоварознавчого дослідження.

Відтак, останні не повинні включати в себе даних про те, що оцінювач попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Між тим, такі висновки відповідають вимогам доказів, а тому повинні враховуватися судом.

В той же час, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не зазначив причин, за яких наявні у матеріалах цієї справи висновки про вартість транспортних засобів не відповідають дійсності чи викликають сумніви і їх правильності.

Вирішуючи питання щодо розподілу решти рухомого майна, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів наявності такого майна у сторін, чи придбання його сторонами.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а сама апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Розмана Сергія Юрійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та в частині задоволення позову ОСОБА_2 скасувати.

У цих частинах ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 виконавчим комітетом Тячівської міської Ради народних депутатів 05 червня 1995 року на підставі рішення виконавчого комітету Тячівської міської Ради народних депутатів №76 від 14 березня 1995 року.

Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Банк, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 та в цілому на легковий автомобіль марки «ВАЗ 21213», червоного кольору, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 Тячівської міської ради і Сектору державної реєстрації Тячівської державної адміністрації про скасування рішення органу місцевого самоврядування і визнання недійсним свідоцтва відмовити.

В решті рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 10 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді