Постанова

Іменем України

22 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 2-9398/2010

провадження № 61-16742св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Автогаражний кооператив по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь»,

третя особа - комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» (далі - АГК «Радосинь»), за участю третьої особи - комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» (далі - КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна»), про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 1998 року вона є членом АГК «Радосинь». На підставі рішення Київради від 19 серпня 1999 року № 5491 кооперативу було надано у постійне користування 5,0031 га землі.

08 червня 1998 року Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах 900 кв. м під учбові класи по правилам дорожнього руху для потреб району. Проте, у 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва.

Позивач зазначала, що оскільки будівля вже була запроектована та погоджена з відповідними службами, керівництво кооперативу звернулося до Ватутінської районної державної адміністрації з проханням перепрофілювати запроектовані приміщення під магазини та станцію технічного обслуговування, на що було отримано позитивну відповідь при умові внесення змін у проектну документацію та погодження її з відповідними службами міста.

15 вересня 1999 року на зборах уповноважених членів АГК «Радосинь» їй та іншим членам кооперативу були виділені місця під будівництво блоків № № 1, 2, 3 СТО, металевого боксу, а також топкових № № 1, 2, 3. Позивачу особисто були виділені місця під будівництво групи приміщень загальною площею 747,1 кв. м у блоці № 3 , а також 1/2 блоку № 1.

Позивач зазначала, що на підставі договірної домовленості вона повинна була побудувати вищевказані об`єкти силами генпідрядної організації за свій рахунок, а АГК «Радосинь» передати ці об`єкти їй у власність.

Позивач виконала взяті на себе зобов`язання, а відповідач не може передати вказані об`єкти у її власність, оскільки згідно з вимогами статуту АГК «Радосинь» прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном на суму більше 500 000,00 грн відноситься до компетенції загальних зборів. На її звернення голова кооперативу пояснив, що він неодноразово призначав загальні збори, проте зібрати кворум для вирішення цього питання не вбачається за можливе.

Посилаючись на те, що станом на час звернення до суду вона користується побудованими за свій рахунок приміщеннями та сплачує податок на землю, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань щодо передання групи приміщень у її власність, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери «З», що складає 675,5 кв. м від загальної площі 1 571,9 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 71,6 кв. м від загальної площі 244,5 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_1 ; зобов`язати КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєструвати за нею право власності на зазначене майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери «З», що складає 675,5 кв. м від загальної площі 1 571,9 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_1 ; право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 71,6 кв. м від загальної площі 244,5 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_1 ; зобов`язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєструвати за нею право власності на 43/100 частини нежитлової будівлі літери «З», що складає 675,5 кв. м від загальної площі 1 571,9 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності на 29/100 частини нежитлової будівлі літери «І», що складає 71,6 кв. м від загальної площі 244,5 кв. м, які знаходяться на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи статті 331, 376, 392 ЦК України, право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, у зв`язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено, що він є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими ним об`єктами будівництва.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у грудні 2016 року, ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у грудні 2016 року, АГК «Радосинь» просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та АГК «Радосинь» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року, витребувано справу з суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд без наявності належних та допустимих доказів встановив статус ОСОБА_2 як особи, яка має право оскарження рішення суду першої інстанції, однак, вказаним рішенням не було вирішено питання про його права та обов`язки, оскільки ОСОБА_2 не є членом АГК «Радосинь»; безпідставно поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження; порушено пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Касаційна скарга АГК «Радосинь» мотивована тим, що апеляційний суд без наявності належних та допустимих доказів встановив статус ОСОБА_2 як особи, яка має право оскарження рішення суду першої інстанції, однак, вказаним рішенням не було вирішено питання про його права та обов`язки, оскільки ОСОБА_2 не є членом АГК «Радосинь»; безпідставно поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження; порушено пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У січні 2017 року до суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких ОСОБА_2 просить касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

У лютому 2017 року до суду надійшли пояснення на касаційну скаргу, у яких АГК «Радосинь» підтримав касаційну скаргу ОСОБА_1 та просить суд рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що згідно з довідкою АГК «Радосинь» від 07 грудня 2010 року № 100, ОСОБА_1 є членом кооперативу з 1998 року на підставі рішення загальних зборів.

Рішенням Київської міської ради від 19 серпня 1999 року № 5/491 АГК «Радосинь» надано у постійне користування 5,0031 га землі в межах згідно з планом землекористування для будівництва з подальшою експлуатацією двоповерхових гаражів на АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом від 03 грудня 1999 року (а. с. 56-63).

08 червня 1998 року листом № 02-48 Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах 900 кв. м під учбові класи по правилам дорожнього руху для потреб району (а. с. 70).

У 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва, у зв`язку з чим АГК «Радосинь» звернувся до Ватутінської районної державної адміністрації з питань розміщення СТО та магазинів в блоці «В» в існуючих приміщеннях на території гаражного кооперативу.

Листом від 21 серпня 1999 року № 02-56 кооператив повідомлено, що державна адміністрація не заперечує щодо розміщення на території АГК «Радосинь» СТО та магазинів в існуючих приміщеннях при умові, що замовник внесе зміни в проектну документацію та погодить її з відповідними службами міста.

Протоколом АГК «Радосинь» від 15 вересня 1999 року № 3 вирішено, у зв`язку з відмовою Ватутінської районної державної адміністрації від будівництва учбових класів, задовольнити прохання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про виділення їм площі під будівництво блоку № 3 (торгово-офісного комплексу) та топкової № 2 для опалення цього блоку при умові внесення ними пайових внесків в розмірі по 1 500,00 грн і внесків понад пай у вигляді виконання робіт по закупці і завезенню піску на територію кооперативу за власний рахунок в об`ємі по 40 тис. тон. При цьому, розподілено площу під забудову у такому порядку: ОСОБА_1 - приміщення загального площею: блок № 3 - 675,5 кв. м, ОСОБА_3 - приміщення загальною площею 896,4 кв. м, топкова № 2 - 65,2 кв. м.

Виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 площу під будівництво блоку № 1. Будівництво блоку № 1 вирішено здійснити за рахунок інвесторів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Після завершення будівництва та здачі об`єкта в експлуатацію передати ОСОБА_3 топкову № 1 та підвал блоку № 1, а ОСОБА_1 другий поверх блоку № 1. Перший поверх блоку № 1 залишити у власності кооперативу. Сплатити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пайові внески у розмірі по 1 500,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції від 15 грудня 2017 року) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції від 15 грудня 2017 року) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суди при застосуванні норми статті 328 ЦК України повинні встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Чинним цивільним законодавством не передбачено такої підстави для визнання права власності за особою як невиконання зобов`язання за домовленістю, тобто закон не пов`язує виникнення права власності у набувача за договором з невиконанням його умов. У разі невиконання умов договору однією із сторін, інша сторона може вимагати його виконання.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи викладене, порушення зобов`язання АГК «Радосинь» не тягне за собою правові наслідки у вигляді визнання за ОСОБА_1 права власності на майно.

Крім того, відповідно до частини другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Для реєстрації права власності набувача на об`єкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозвіл на виконання будівельних робіт, проектно-кошторисна документація, а також документи, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до частини п`ятої статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Встановивши, що позивач не є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими нею об`єктами будівництва, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових для задоволення позову.

Доводи касаційних скарг про те, що ОСОБА_2 не є особою, яка має право оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки вказаним рішенням не було порушено його права та обов`язки, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до довідки від 14 серпня 2008 року № 84 ОСОБА_2 є членом АГК «Радосинь» та власником гаражного боксу № НОМЕР_2 . Оскільки всі гаражні бокси в АГК «Радосинь» будувались не за кошти кооперативу, а за кошти членів кооперативу - власників цих гаражних боксів, тому вказані будівлі належать всім членам кооперативу. Проте, судом першої інстанції ні ОСОБА_2 , ні інших членів АГК «Радосинь» не було залучено до участі у справі, у зв`язку з чим рішенням суду першої інстанції порушує їх права та інтереси.

Інші доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України (у редакції від 15 грудня 2017 року).

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (у редакції від 15 грудня 2017 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко