Ухвала

30 квітня 2020 року

місто Київ

справа № 137/1929/18

провадження № 61-7382ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 03 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Літинської районної державної адміністрації Вінницької області, Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області,

треті особи: відділ Держгеокадастру у Літинському районі, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області,

про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) в землях колишнього Відкритого акціонерного товариства «Племзавод» Україна» (далі - ВАТ «Племзавод «Україна») Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області; зобов`язання відповідачів виділити земельну частку (пай) в натурі

(на місцевості); видачу відповідних документів для реєстрації права власності на земельну частку (пай).

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 03 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області від 12 липня 2002 року затверджено списки громадян, які мають право на земельну частку (пай) у кількості 948 осіб з метою виготовлення державних актів на право приватної власності на землю згідно з додатками № 1, № 2.

Відповідно до списку членів ВАТ «Племзавод «Україна» Літинського району Вінницької області, які мають право на земельну частку (пай), прізвище позивача не зазначене.

Згідно із заявою ОСОБА_1 від 06 серпня 1996 року їй призначено пенсію.

Суд першої інстанції зробив висновок, що позивачем не надано докази, зокрема, трудову книжку, що вона на момент виходу на пенсію перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Племзавод «Україна», оскільки такі відомості відсутні у матеріалах пенсійної справи.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємства. Самий лише факт перебування особи в трудових відносинах із таким підприємством не є підставою для отримання нею земельної частки (паю).

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 611/912/17, від 02 березня 2020 року у справі № 573/813/19-ц.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до відомостей про прийняття (виключення) позивача у члени зазначеного товариства матеріали справи не містять. У списках членів ВАТ «Племзавод «Україна», які мають право на земельну частку (пай), позивач не значиться.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позивачем належними доказами не доведено факт прийняття її у члени ВАТ «Племзавод «Україна», що могло бути підставою отримання права на земельну частку пай.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 21 квітня 2020 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначила:

- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування виключно тих випадків, що визначені у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Доводи про здійснення оцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, що визначенні статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконала вимог процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 03 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Літинської районної державної адміністрації Вінницької області, Соснівської сільської ради Літинського району Вінницької області, треті особи: відділ Держгеокадастру у Літинському районі, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання права на земельну частку (пай), не прийняти до розгляду та повернути заявникові.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний