Справа № 214/8769/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 квітня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Улятовській М.О.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

за участю представника відповідача - Доценко Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі за текстом «ПрАТ»), в якому просить: стягнути з ПрАТ на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 271245 грн.00 коп.

В обґрунтування позову наводить наступне. Він, позивач, з 16.04.2002р. по 02.09.2019р. (17 років 5 місяців) працював у ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», а після чергової зміни організаційно-правової форми підприємства відповідача - у ПрАТ. Весь цей час працював у шкідливих умовах праці за списком № 1 водієм великовантажних автомобілів (більше 110 тон) у кар`єрі з видобутку руди відкритим способом. Як вбачається з Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці № 758/4.6-7 від 02.10.2018р. та Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.07.2019р. підставою для виникнення в нього, позивача, професійних захворювань стало те, що він, працюючи водієм автотранспортних засобів в кар`єрі технологічної колони автомобілів № 52 гірничотранспортного цеху № 1, виконував роботи з керування великовантажним автомобілем БілАЗ за різних дорожніх умов, вивезення гірничої маси з кар`єру та щоденного технічного обслуговування автомобіля, виконував регулювальні роботи. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації автотранспортних засобів підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, загальної транспортної вібрації та шуму. Вказує, що працюючи у шкідливих умовах праці у відповідача отримав наступні професійні захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації, центрально-периферичний ангіодистонічний синдром, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією з двосторонньою пірамідною недостатністю, вестибуло-атактичним синдромом, зниженням когнітивних функцій, у сполученні з радикулопатією полісегментарною шийною С5-С7 та попереково-крижовою L5-S1, білатерально, з вираженими статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом та періартрозом колінних (ПФ другого ступеня) та дрібних суглобів костей, зі стійким больовим синдромом Т 75.2; хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група А. Легенева недостатність першого-другого степеня. J 44; нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху). Н 90.3. Причиною виникнення перелічених профзахворювань стало те, що відповідач не забезпечив йому здорові та безпечні умови праці. Так, відповідно до п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.07.2019р. на його, позивача, робочих місцях мало місце перевищення еквівалентного рівня віброшвидкості (загальної, транпортної) на 2 Дб; перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії в 2,2 рази з вмістом кремнію діоксиду кристалічного від 10% до 70% згідно ГОСТ 12.1.005-88; перевищення еквівалентного рівня шуму на 3 ДБА. Як вбачається з п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.07.2019р. саме профмаршрут на підприємстві відповідача став причиною виникнення в нього, позивача, профзахворювань. В результаті вищенаведеного йому було первинно та безстроково встановлено 65 % втрати працездатності та 3-я група інвалідності. Все це стало можливим внаслідок того, що Відповідач допустив порушення наступних норм чинного законодавства України: ч.ч. 1 та 2 ст. 153 КЗпП України, відповідно до яких на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган; ст. 6 Закону України «Про охорону праці», згідно яких умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства; ст.13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до яких роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Вважає, що відповідач мав створити належні та безпечні умови праці на його, позивача, робочих місцях, за яких факт отримання професійних захворювань, іншого ушкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими, що ним не виконано. Наполягає, що вищенаведеним повністю підтверджується вина роботодавця у спричинених мені професійних захворюваннях. Вказує, що з вини відповідача йому, позивачу заподіяна моральна шкода, що також підтверджується наступним. Внаслідок отриманих професійних захворювань його постійно турбує стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперековому відділах хребта з іррадіацією в плечовий пояс, в нижні кінцівки, переважно в праву ногу, порушено ходу, оніміння в кінцівках, більше в кистях, відчуття слабкості в них, підвищена чутливість до холоду з болями в них, біль у великих суглобах кінцівок, часті судоми гомілкових м`язів, пальців кистей, головний біль, запаморочення, зниження слуху, загальна слабкість, задишка при фізичному навантаженні, сухий кашель, нападоподібний біль. У зв`язку з поганим самопочуттям змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. Зазначає, що внаслідок отриманих професійних захворювань, було порушено та порушуються мої нормальні життєві зв`язки, я позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Він не може вночі нормально спати, оскільки заважає біль у спині та майже у всіх суглобах. Крім того, раніше вів активний спосіб життя: влітку працював на городі, їздив на риболовлю, полювання, а тепер такі види відпочинку та діяльності доставляють біль та дискомфорт. Йому також приходиться докладати додаткові зусилля для того, щоб виконувати чоловічу роботу вдома, на городі. Відчуває себе тягарем для своїх рідних, що постійно пригнічує. Внаслідок отриманого ушкодження здоров`я, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його, позивача, душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни в житті є незворотними, усвідомлення чого завдає душевного болю та страждань. Наполягає, що обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, покладено на роботодавця - ПрАТ. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року № 20-рп, громадянам надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника, або уповноваженого ним органу (роботодавця). Статтею 173 Кодексу законів про працю України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування шкоди власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Конституційний Суд України в п. 4.1. свого Рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначені розміру моральної шкоди виходив з розміру мінімальної заробітної плати встановленого на 1 січня 2019 року та оцінює завдану йому моральну шкоду в 271245 грн. 00 коп., яку розраховую наступним чином: 4173 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2019р.) х 65 (% втрати працездатності, який йому встановлено). Цей розмір визначив, виходячи із глибини, характеру та тривалості своїх душевних страждань та нервових переживань, стажу роботи у шкідливих умовах праці у відповідача (17 років 5 місяців), % втрати працездатності, погіршення його, позивача, здібностей, усвідомлення того, що стан здоров`я вже ніколи не відновиться, встановлення втрати працездатності та інвалідності безстроково, виходячи з принципу розумності та справедливості. Вважає, що саме такий розмір моральної шкоди, яку він оцінив буде еквівалентним завданим йому моральним стражданням і достатнім для їх відшкодування (компенсації). Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

У судовому засіданні заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи, які задоволені.

Представник позивача в судове засідання 17 квітня 2020 року не прибула, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позов підтримує повністю, просить розглянути справу за відсутності сторони позивача.

Представник відповідача у судове засідання 17 квітня 2020 року не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Також подала відзив, в якому навела наступне. Позовні вимоги ОСОБА_3 вважає необґрунтованими. Щодо причин виникнення професійного захворювання у позивача вказує, що як зазначено у трудовій книжці позивача (записи №№15-24), він працював на підприємстві відповідача водієм автотранспортних засобів в кар`єрі гірничо-транспортного цеху №1 у період з 16.04.2002р. по 02.09.2019р. У червні 2019р. Українським НДІ промислової медицини позивачу були встановлені профзахворювання:вібраційна хвороба 2ст. від дії загальної вібрації, церебрально- периферичний ангіодистонічний синдром, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією у сполученні з радикулопатією полісігментарною шийною та попереково-крижовою; хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (пиловий бронхіт 1ст., емфізема легень 1ст.; нейросенсорна приглухуватість 1 ст. (з легким зниженням слуху). Вказує, що за даним фактом на підприємстві відповідача було проведено комісійне розслідування згідно з «Порядком розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019р. №337, та складено Акт розслідування хронічного професійної-' захворювання від 18.07.2019р., посилаючись на який, позивач покладає відповідальність виникнення у нього професійного ушкодження здоров`я виключно на відповідача, із чим останній згодга. Основним фактором, який збільшує ризик виникнення професійного захворювання є тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці. Згідно з п.4 «Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу, затвердженою наказом МОЗ від 27.12.2001р. №528, за ступенем шкідливості та впливу на стан здоров`я працівників умови праці підрозділяються на чотири класи. До 3-го класу відносяться такі умови праці, які характеризуються перевищенням гранично допустимих санітарних нормативів та здатні чинити шкідливий вплив на стан здоров`я після тривалої роботи в таких умовах (10 років та більше). Виходячи з принципів Гігієнічної класифікації, умови праці розподіляються га 4 класи: 3 клас - шкідливі умови праці - характеризуються такими рівнями шкідливих виробничих факторів, які перевищують гігієнічні нормативи і здатні чинити несприятливий вплив на організм працюючого та/або його потомство. Шкідливі умови праці за ступенем перевищення гігієнічних нормативів та вираженості можливих змін в організмі працюючих поділяються на 4 ступені: ступінь (3.1) - умови праці характеризуються такими рівнями шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які, як правило, викликають функціональні зміни, що виходять за межі фізіологічних коливань (останні відновлюються при тривалішій, ніж початок наступної зміни, перерві контакту з шкідливими факторами) та збільшують ризик погіршення здоров`я; 2 ступінь (3.2) - умови праці характеризуються такими рівнями шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу, які здатні викликати стійкі функціональні порушення, призводять у більшості випадків до зростання виробничо-обумовленої захворюваності, появи окремих ознак або легких форм професійної патологіі (як правило, без втрати професійної працездатності), що виникають після тривалої експозиції (10 років та більше);3 ступінь (3.3) - умови праці характеризуються такими рівнями шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу, які призводять, окрім зростання виробничо-обумовленої захворюваності, до розвитку професійних захворювань, як правило, легкого та середнього ступенів важкості (з втратою професійної працездатності в період трудової діяльності). Вказує, що як видно із даної класифікації, навіть особливо важкі і особливо шкідливіумові праці (3 клас 2 ступінь шкідливості) призводять до виникнення профзахворювання лише після тривалої роботи в таких умовах (10 і більше років). Згідно з п.13 Акту ф. П-4, умови праці, у яких працював позивач, відносяться: за вмістом аерозолів в повітрі робочої зони - до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); за рівнем вібрації загальної - до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); за рівнем шуму - до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); за загальною оцінкою - до 3 класу 2 ступеню і шкідливі). Вказує, що як зазначено в п. 12. Акту ф. П-4, позивач пропрацював в таких умовах праці 17 років 3 місяці, що більш ніж у півтори рази перевищує стаж роботи в таких умовах, необхідний чоловікам для набуття права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 (у віці 50 років), згідно зп.1ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (відповідно п. а ч.І ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). Просить враховувати, що тривалість роботи позивача в шкідливих умовах праці залежала виключно від нього самого і не залежала від відповідача як роботодавця. Так, ст.43 Конституції України встановлено, що кожен громадянин має право заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Примусова праця в Україні заборонена. Ст.22 КЗпП України встановлено, що необґрунтована відмова у прийнятті на роботу забороняється. Наполягає, що відповідач не мав права відмовити позивачу у прийнятті на роботу, яку той вільно обрав, реалізуючи своє конституційне право на працю. При цьому, у відповідності до ст.29 КЗпП України та ст.5 Закону України «Про охорону праці», під час прийому на роботу, а також після кожної атестації робочих місць, які проводились у 2001, 2005,2010 та 2015 роках, відповідач повідомив позивача під розписку про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Відповідач за роботу у шкідливих умовах надавав позивачу встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, зокрема, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування; перераховував до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 тощо. Вказує, що відповідач у повному обсязі виконує передбачені ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов`язки роботодавця щодо створення на робочих місцях у структурних підрозділах комбінату умов праці відповідно до нормативно-правових актів та додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. З цією метою на підприємстві відповідача впроваджена Система охорони праці (СУОП) та створена профільна служба охорони праці. Розроблені внутрішні нормативні акти з охорони праці (інструкції, технологічні карти, положення, порядки тощо) та, згідно з законодавством, проводиться постійне навчання, інструктажі та перевірки знань персоналу з питань охорони праці та промислової безпеки, контроль проведення працівниками аудитів безпеки (АБВР) та дотримання правил охорони праці під час виконання робіт. Зазначає, що під час прийняття на роботу, а також щорічно протягом усього періоду роботи всі працівники, зайняті в шкідливих умовах праці, проходять поглиблені медичні огляди за рахунок коштів роботодавця та допускаються до роботи лише за наявності медичного висновку щодо придатності до роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Всі працівники комбінату забезпечуються спеціальним одягом та спеціальним взуттям, засобами індивідуального захисту (313) у відповідності до встановлених норм, при цьому службою охорони праці проводиться щозмінний контроль їх застосування. Щороку на комбінаті розробляються та реалізуються комплексні заходи з модернізації виробництва з метою досягнення встановлених нормативів, підвищення рівня охорони праці та полегшення умов праці на робочих місцях. Зокрема, робочі місця, пов`язані з впливом такого шкідливого виробничого фактора, як вібрація, оснащуються антивібраційними кріслами, килимками та іншими засобами з метою зменшення її впливу. Оскільки повне усунення шкідливих виробничих факторів у гірничодобувній промисловості є об`єктивно неможливим, відповідач, керуючись ч.5 ст.153 КЗпП України іст.21 Закону України «Про охорону праці», повідомив Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки України про неможливість повного усунення небезпечних та шкідливих умов праці на своєму виробництві та отримав тимчасовий Дозвіл (№ 741.13.15 ) Криворізького гірничопромислового територіального управління Держгірпромнагляду на виконання робіт та експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки. Наполягає, що зазначене свідчить про те, що у діях відповідача відсутні ознаки протиправності, яка є основною підставою відповідальності за заподіяну шкоду. Стаття14 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я в процесі виконання будь-яких робіт та під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-1 правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Наполягає, що за перших ознак погіршення стану здоров`я, позивач повинен був припинити роботу в шкідливих умовах праці та виявити ініціативу до пошуку іншої, більш легкої праці, у тому числі, звернувшись до відділу кадрів підприємства. Просить враховувати, що ще у 2012 році позивачу була призначена пенсія за віком на пільгових умовах за Списком №1, згідно з п.1 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (п. а ч.І ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). Вказує, що отримуючи пенсію та маючи затребувану на ринку праці професію водія, позивач мав цілком реальну можливість працевлаштуватись на іншу роботу, не пов`язану з впливом шкідливих виробничих факторів, проте, не зробив цього. Вказує, що будучи ознайомленим з умовами праці на своєму робочому місці та, цілком усвідомлюючи, що тривала робота в таких умовах праці може призвести до ушкодження його здоров`я, позивач свідомо тривалий час продовжував працювати в таких умовах праці, маючи на увазі отримання пільг і переваг, які вона йому надавала. Зазначає, що відповідач, як роботодавець, міг припинити тривалу роботу позивача в шкідливих умовах праці (звільнити його за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України або перевести, за його згодою, на іншу роботу, не протипоказану за станом здоров`я) лише після того, як медичним висновком ЛКК або МСЕК йому вже буде встановлено заборону на продовження роботи в шкідливих умовах праці. Між тим, позивач, як і всі працівники комбінату, щорічно проходив медичні огляди, за результатами яких буЕ. визнаний придатним до роботи за своєю професією в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Наполягає, що існує причинно-наслідковий зв`язок між діями і самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці і виникненням у нього професійного захворювання. Щодо підстав та розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, зазначила, що ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За своєю природою моральна шкода пов`язана з порушенням особистих немайнових прав фізичної особи, тому для її встановлення необхідно виходити саме із суб`єктивної сторони особистості позивача, а не із зовнішніх обставин справи. Навіть якщо сам факт виникнення моральної шкоди внаслідок фізичного ушкодження здоров`я вважається безсумнівним, то конкретні наслідки (глибина та тривалість душевних та фізичних страждань, вимушені зміни життєвих обставин тощо) у кожному конкретному випадку залежать від особливостей емоційного та розумового сприйняття потерпілою особою, її соціального і матеріального становища та інших обставин, що мають істотне значення. Наполягає, що позивач повинен доводити саме характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних (психічних) страждань, а суд повинен оцінювати їх на підставі належних і допустимих доказів відповідно до норм ЦПК. Як зазначено у ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зазначені дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Вказує, що лише особисті пояснення позивача, допитаного в порядку, встановленому для допиту свідків, а саме особисто в суді під присягою можуть бути належним і допустимим доказом факту заподіяння моральної шкоди. Між тим, позивач подавав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Що стосується пояснень щодо характеру та глибини його моральних страждань, викладених в позовній заяві, то вони не підтверджені належними доказами. Надані позивачем письмові докази підтверджують лише ті обставини, які не оспорюються відповідачем (зокрема, факти його роботи підприємстві відповідача, встановлення йому профзахворювання і стійкої втрати професійної працездатності), однак не дають можливості суду встановити дійсний розмір заподіяної йому моральної шкоди та визначити еквівалентний розмір її відшкодування. Зазначає, що позивач, в порушення ст.14 Закону України «Про охорону праці», не дбав належним чином про збереження свого здоров`я, оскільки свідомо, з власної волі тривалий час пропрацював в шкідливих умовах праці, що врешті решт призвело до ушкодження його здоров`я. Таким чином, до спірних правовідносин має застосовуватись припис ч.2 ст.1193 ЦК України, якою передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, розмір відшкодування шкоди зменшується, залежно від ступеня вини потерпілого. Просить врахувати ту обставину, що відповідач виплачує значні кошти за рішеннями судів про відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві або їхнім родичам. Так, лише за минулий до відповідача було заявлено близько 120 позовів даної категорії, за якими рішеннями судів з нього стягнуто більше 6 млн. грн. на відшкодування моральної шкоди потерпілим та їх родичам.

У судовому засіданні досліджені наступні письмові докази: трудова книжка (а.с.6-12), санітарно-гігієнічна характеристика умов праці (а.с.13-16), акт розслідування (а.с.17-22), довідка (а.с.23-24), програма реабілітації (а.с.25), медичний висновок (а.с.26-27), виписка (а.с.28-29), виписний епікриз (а.с.30, 33, 34), виписка з картки амбулаторного хворого (а.с.31-32, 35-36), виписки з карти стаціонарного хворого (а.с.37, 38).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: трудову книжку (а.с.6-12), санітарно-гігієнічну характеристику умов праці (а.с.13-16), акт розслідування (а.с.17-22), довідку (а.с.23-24), програму реабілітації (а.с.25), медичний висновок (а.с.26-27), виписку (а.с.28-29), виписний епікриз (а.с.30, 33, 34), виписку з картки амбулаторного хворого (а.с.31-32, 35-36), виписку з карти стаціонарного хворого (а.с.37, 38), так як ці докази стосуються заявлених вимог, а саме роботи позивача у відповідача, умов роботи, виникнення у позивача хронічного захворювання.

Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені належні письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові та визнані належними і допустимими докази, є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Позивач з 16 квітня 2002 року по 2 вересня 2019 року, тобто на протязі 17 років 5 місяців працював на підприємстві відповідача водієм великовантажних автомобілів у кар`єрі з видобутку руди відкритим способом, що встановлено на підставі трудової книжки.

Під час роботи позивач підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, загальної транспортної вібрації та шуму, на його робочих місцях мало місце перевищення еквівалентного рівня віброшвидкості (загальної, транспортної) на 2 Дб; перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії в 2,2 рази з вмістом кремнію діоксиду кристалічного від 10% до 70% згідно ГОСТ 12.1.005-88; перевищення еквівалентного рівня шуму на 3 ДБА. Умови праці, у яких працював позивач, відносяться: за вмістом аерозолів в повітрі робочої зони - до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); за рівнем вібрації загальної - до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); за рівнем

шуму - до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); за загальною оцінкою - до 3 класу 2 ступеню і шкідливі). Вказані обставини встановлені санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці та Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання.

Позивач з 3 лютого 2017 року по 18 лютого 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні з приводу хронічної люмбоішалгії ліворуч, скаржився на болі, які турбують декілька років, що встановлено виписним епікризом (а.с.30).

Позивач з 6 вересня 2017 року по 20 вересня 2017 року проходив стаціонарне лікування з приводу радікулопатії, скаржився на обмеження руху, біль при рухах, що встановлено випискою (а.с.28-29).

Позивач з 5 лютого 2018 року по 22 лютого 2018 року та з 10 січня 2019 року по 28 січня 2019 року проходив стаціонарне лікування з приводу радікулопатії, скаржився на обмеження руху, біль при рухах, що встановлено виписними епікризами (а.с.33, 34).

Позивач з 31 лютого 2018 року по 13 серпня 2018 року та з 4 лютого 2019 року по 14 лютого 2019 року проходив стаціонарне лікування з приводу хронічного бронхіту, що встановлено виписками (а.с.37, 38).

Позивач з 27 травня 2019 року по 7 червня 2019 року проходив стаціонарне лікування з приводу вібраційної хвороби у сполучення з радікулопатією, скаржився на обмеження руху, біль при рухах, що встановлено випискою (а.с.35-36).

Позивач звертався за лікуванням з приводу болі в хребту з 1985 року, що встановлено випискою (а.с.31-32).

4 червня 2019 року позивачу були встановлені професійні захворювання: вібраційна хвороба 2ст. від дії загальної вібрації, церебрально- периферичний ангіодистонічний синдром, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією у сполученні з радикулопатією полісігментарною шийною та попереково-крижовою; хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (пиловий бронхіт 1ст., емфізема легень 1ст.; нейросенсорна приглухуватість 1 ст. (з легким зниженням слуху), що встановлено медичним висновком (а.с.26-27), випискою (а.с.28).

24 жовтня 2019 року позивачу встановлена безстроково третя група інвалідності, визначена 65 % втрати працездатності, що встановлено довідками (а.с.23, 24).

Позивачу 24 жовтня 2019 року визначена програма реабілітації, що встановлено програмою (а.с.25)

Причиною виникнення хронічного професійного захворювання позивача є перевищення еквівалентного рівня віброшвидкості (загальної, транпортної) на 2 Дб; перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії в 2,2 рази з вмістом кремнію діоксиду кристалічного від 10% до 70% згідно ГОСТ 12.1.005-88; перевищення еквівалентного рівня шуму на 3 ДБА, що встановлено актом розслідування (а.с.17-22).

До взаємин між сторонами належить застосувати норми Конституції України, КЗпП України, Закону України «Про охорону праці», ЦК України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 цього ж Кодексу передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та Кодексу законів про працю України.

На час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» вже не було передбачено обов`язку Фонду відшкодовувати позивачу моральної шкоди, то таку шкоду згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України позивачеві повинен відшкодовувати роботодавець, а, отже, відповідач.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, під моральною шкодою, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд приходить до переконання, що з дослідженого судом акту розслідування хронічного професійного захворювання, медичних документів, вбачається, що ПрАТ не було забезпечене дотримання гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а тому саме у зв`язку з порушенням роботодавцем прав позивача на належні, безпечні і здорові умови праці, настали негативні для позивача наслідки у вигляді погіршення здоров`я, виникнення професійних захворювань, які в свою чергу, потягнули за собою стійку втрату професійної працездатності на 65% та завдали моральних страждань позивачу.

Суд вважає необґрунтованими та відкидає заперечення представника відповідача, які ґрунтуються на тому, що позивач був обізнаний про умови праці. При цьому, суд виходить з того, що створення належних умов праці є беззаперечним обов`язком роботодавця.

Суд вважає необґрунтованими та відкидає заперечення представника відповідача, згідно яких відповідач дотримувався вимог законодавства щодо безпечних умов праці. При цьому, бере до уваги, що наявність порушень законодавства про працю встановлена актом розслідування, яким підприємству запропоновано провести заходи щодо запобігання професійних захворювань, забезпечити постійний контроль за застосуванням засобів індивідуального захисту.

На підставі ст.ст. 15, 23 ЦК України позивач, як особа, яка зазнала фізичного болю та страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, та у зв`язку з протиправною поведінкою до неї самої, має право на відшкодування моральної шкоди, яка їй завдана.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд, керуючись вимогами ст. 23 ЦК України, враховує такі критерії визначення її розміру, як ступінь вини підприємства, посадові особи якого не створили належних та здорових умов праці для позивача, глибину душевних страждань позивача, пов`язаних з таким станом його здоров`я, який викликав постійний біль, примушує періодично звертатися до лікарів за лікуванням, що порушило звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації. Крім того, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження всі обставини, на які посилався позивач, а саме, страх, безсоння, неможливість займатися рибалкою, полюванням, працювати на городі. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу, з урахуванням вимог розумності та справедливості повинен бути визначеним у розмірі 100000 гривень. З урахування положень ч.1 ст.1167 ЦК України ця моральна шкода повинна бути відшкодована відповідачем, діями якого, пов`язаними з порушенням прав позивача на безпечні умови праці, завдана моральна шкода.

Таким чином, суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернувся до суду до відповідача за захистом свого права.

Отже, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Також суд враховує, що часткове задоволення позову буду відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеного права позивача.

Відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 6, 9, 14, 39 Закону України «Про охорону праці», ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 133, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», , що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50079 - задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 100000 грн. 00 коп. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави 768 грн. 40 грн. у рахунок сплати судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя В.М. Прасолов