Провадження №22-ц/812/784/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року м. Миколаїв

Справа № 489/8055/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , поданою його представником ОСОБА_3

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Рум`янцевою Н.О. 28 листопада 2019 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 28 листопада 2019 року

у с т а н о в и в:

27 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення богу за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що 30 січня 2017 року надала в позику ОСОБА_2 3460 доларів США зі строком повернення до 28 лютого 2017 року, що підтверджується розпискою.

У передбачений строк ОСОБА_2 борг не повернув. ЇЇ чисельні звернення про повернення боргу та врегулювання спору в позасудовому порядку безпідставно ігнорував.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача заборгованість у сумі 171 393 грн. 75 коп., яка складається з: заборгованості за договором позики 3 460 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 94 485 грн. 91 коп.; проценти за користування грошовими коштами у сумі 5 102 грн.; суми боргу з урахуванням індексу інфляції від простроченої заборгованості 20 061 грн.71 коп.; пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань 51 744 грн. 13 коп. А також просила стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2019 року позов частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 119 483 грн. 31 коп., які складаються з: 94 319,60 грн. - боргу за розпискою, 5 102 грн. - три проценти річних від простроченої суми, 20061 грн. 71 коп. інфляційних втрат за період з 1 березня 2017 року по 18 грудня 2018 року. Розподілено судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, а тому був позбавлений можливості подати докази на спростування доводів позивачки. Також відповідач не погоджується з рішенням суду, оскільки ніяких коштів від позивачки він не отримував, а дані свого паспорту надав їй для оформлення в майбутньому договору позики у нотаріуса, проте такий договір укладено не було.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже справа розглядалась судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 січня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3460 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 лютого 2017 року, про що склав розписку.

Оскільки відповідач зобов`язання з повернення позичених коштів не виконав, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом в якому, крім переданих відповідачу в позику 3460 доларів США, просила стягнути на її користь 5 102 грн. 3% річних; та 20 061 грн. 71 коп. інфляційних втрат згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, а також пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 51 744 грн. 13 коп.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зі змісту розписки від 30 січня 2017 року (а.с.6) вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримав 3460 доларів США у позивача, які зобов`язався повернути 28 лютого 2017 року.

Доводи представника відповідача про те, що зазначену розписку не можна вважати договором позики з огляду на те, що вона не містить даних про особу у якої зазначені кошти були отримані, а також позивачем не надано оригінал розписки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки до матеріалів цивільної справи позивачем надано оригінал розписки ( а.с.6), а дані паспорта та місце проживання особи у якої відповідач отримав у борг грошові кошти, відповідають даним паспорта позивачки ( а.с.9,10).

До того ж, наявність розписки у позивача та пред`явлення її до суду, свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Доводи представника відповідача про те, що ніяких коштів відповідач від позивачки не отримував, а дані свого паспорту надав їй для оформлення в майбутньому договору позики у нотаріуса, не заслуговують на увагу оскільки жодними доказами не підтверджені.

Крім того, відповідачем не доведено, що підпис в розписці йому не належить.

За таких обставин, висновок суду про наявність у відповідача невиконаного боргового зобов`язання відповідає фактичним обставинам справи.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачці суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись зі стягненням суми позики, а також 3% річних у гривневому еквіваленті, з огляду на те, що у позику передавалася іноземна валюта.

Так, ч.1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Так, ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки та розмірі саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивачки суму боргу у валюті, визначеній договором.

Крім того, визначаючи розмір 3% річних у національній валюті, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року №6-49цс12.

У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 3460 доларів США, що передбачає і нарахування 3% річних саме із 3460 доларів США , що за період з 1 березня 2017 року по 18 грудня 2018 року становить 181,65 доларів США.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Так, офіційний індекс інфляції це знецінення зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов`язанні індексації не підлягає.

До також висновку дійшов Верховний суд України в Постанові від 27 січня 2016р. у справі № 6-771цс15.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п. ст. 376 ЦПК України слід змінити, стягнувши з відповідача на користь позивачки 3460 доларів США боргу за договором позики від 30 січня 2017 року та 181,65 доларів США 3% річних , а всього 3541,65 доларів США, а в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних витрат слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, перерозподілу підлягають й судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 1005 грн. 14 коп. судового збору ( 58% від сплаченого позивачкою судового збору).

Посилання представника відповідача про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, через свого представника (а.с. 54), що відповідно до ч. 5 ст.130 ЦПК України є належним повідомленням . Проте у судове засідання, призначене на 28 листопада 2019 року ні відповідач, ні його представник не з`явилися. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи , у зв`язку з зайнятістю у інших судових процесах. Однак у зв`язку з тим, що представником не було надано суду належним доказів, а саме договору про надання правової допомоги особі, яку адвоката Балабан Н.І. представляла в іншому процесі, судом неявка відповідача була визнана неповажною.

Отже, за таких обставин, суд відповідно до положень ч.4 ст. 223 ЦПК України, враховуючи повторну неявку відповідача у судове засідання ( перша неявка 16 серпня 2019 року), розглядав справу у відсутність осіб, що не є порушенням норм процесуального права.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені та витрат на правову допомогу сторонами не оскаржувалось, а тому в цій частині апеляційним судом не перевірялось.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2019 року змінити, виклавши його в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3460 доларів США боргу за договором позики від 30 січня 2017 року та 181,65 доларів США 3% річних , а всього 3641,65 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1005 грн. 14 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий : Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 24 квітня 2020 року.