233 № 233/6744/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року м.Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Бєлостоцької О.В.,

за участю секретаря Теліціної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому зазначив, що до вересня 2016 року працював в структурному підрозділі «Ясинуватське будівельно-монтажне управління ДП «Донецька залізниця», а з 02 вересня 2016 року по 17 липня 2017 року працював сторожем у виробничому підрозділі «Ясинуватське будівельно-монтажне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». На день звільнення відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року в розмірі 11495 гривень 98 копійок, а також за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 13738 гривень 38 копійок.

Позивач просить:

-стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період часу з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року, а також за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в загальному розмірі 25234 гривень 11 копійок.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності.

Представник АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, надав відзив на позовну заяву (а.с.31-33), в якому просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на наступні обставини:

- до 01 вересня 2016 року позивач перебував у трудових правовідносинах із ДП «Донецька залізниця», яке до теперішнього часу не виключено з ЄДРПОУ, отже має нести відповідальність за зобов`язаннями з виплати заробітної плати за період часу з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року. АТ «Укрзалізниця» не є правонаступником прав та обов`язків ДП «Донецька залізниця»;

- місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операції, з огляду на що відсутній доступ до первинних документів (зокрема, до табелів обліку робочого часу) з нарахування заробітної плати;

- АТ «Українська залізниця» позбавлено можливості виконати обов`язки з виплати заробітної плати перед працівниками у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2;

- надані позивачем докази не є належними, оскільки виготовлені на непідконтрольній українській владі території, не містять дати їх видачі, номеру, підпису керівника, головного бухгалтера та штампу підприємства, отже, оформлені з порушенням вимог чинного законодавства;

- заробітну плату за першу половину березня 2017 року в розмірі 653 грн 12коп позивач отримав особисто, що підтверджується видатковим касовим ордером від 10 листопада 2017 року.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 працював сторожем у виробничому підрозділі «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-11).

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.8-11).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип та найменування відповідача по справі на акціонерне товариство «Українська залізниця».

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною першою статті 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період часу з 01 лютого по 31 серпня 2016 року позивач ОСОБА_1 надав копію зведеної відомості № НОМЕР_1 на виплату заборгованості по ДП «Донецька залізниця» за 2016 рік (а.с.12), виготовлену на аркуші паперу, а не на бланку структурного/виробничого підрозділу, без зазначення дати її складання, не підписану уповноваженою на її складання посадовою особою, із змісту якої вбачається, що сума включеної до передавальної відомості заборгованості перед ОСОБА_1 становить 11495 грн 98коп.

Відповідачем не визнаються обставини, викладені у вказаному вище витягу, з посиланням на неналежність доказу, невідповідність його формледння вимогам діючого законодавства.

Відповідно до пункту 11 параграфу 1 "Загальні вимоги до створення управлінських документів" розділу II "Документування управлінської інформації" Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5, оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування мають відповідати Національному стандарту України "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07 квітня 2003 року № 55.

Відповідно до пунктів 1, 2 параграфу 2 "Бланки документів" розділу II "Документування управлінської інформації" цих Правил організаційно-розпорядчі документи оформляють на бланках. Розміщення реквізитів на бланку повинно відповідати ДСТУ 4163-2003. Зразки бланків затверджуються розпорядчим документом установи. Установи розробляють бланки документів структурних підрозділів, відокремлених підрозділів та бланки документів посадової особи в тому разі, якщо керівник структурного підрозділу, відокремленого підрозділу чи посадова особа мають право підписувати документи в межах їх повноважень.

Згідно пунктів 1, 2 параграфу 3 "Печатки" зазначених Правил право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом. На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

В установах дозволяється також застосовувати печатки структурних підрозділів (служби діловодства, бухгалтерії, кадрової служби тощо), печатки для окремих категорій документів (для копій, перепусток, конвертів тощо), а також металеві печатки - для опечатування приміщень, шаф, сейфів.

Проте, надана позивачем ОСОБА_1 на підтвердження заявлених позовних вимог копія зведеної відомості № 94 (а.с.12) про розмір заборгованості по заробітній платі наведеним вище вимогам Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5 не відповідає, оскільки не містить зазначення підприємства, яке її видало, дати її видачі, не засвідчена печаткою та підписом особи, уповноваженої на її складання, зважаючи на що не є належним, достовірним та достатнім доказом, отже не може бути прийнята судом до уваги.

На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 надав копії розрахункових листів (табуляграм) (а.с.13-14), з яких вбачається, що позивачу нараховано заробітну плату за березень 2017 року - 2841 грн 37 коп (до виплати 2259 грн 41коп), за квітень 2017 року 1722 грн 25 коп (сума до виплати 1369грн 50коп), за травень 2017 року 1094грн 01коп (сума до виплати 869грн 94коп), за червень 2017 року 490грн 51коп (сума до виплати 390грн 05коп), за липень 2017 року 6589 грн 99коп (сума до виплати 5278грн 77коп).

На виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2019 року (в частині витребування доказів) відповідачем надано довідки від 06 грудня 2019 року № 1562 (а.с.34), від 06 грудня 2019 року № 1562/2 (а.с.35), з яких вбачається, за період часу з 01 березня по 15 березня 2017 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 821 грн 34коп, до виплати належить 653 грн 12 копійок (за вирахуванням податків та обов`язкових платежів у розмірі 168 грн 22коп). З період часу з квітня по липень 2017 року заробітна плата не нараховувалась. Станом на день звільнення ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період часу січень- липень 2017 року відсутня.

Відповідно до видаткового касового ордеру від 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 10 листопада 2017 року отримав заробітну плату за першу половину березня 2017 року у розмірі 653 грн 12 коп (а.с.36).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб, сформованих станом на 19 грудня 2019 року (а.с.57), вбачається, що з лютого по серпень 2016 року страхувальником Ясинуватським будівельно-монтажним експлуатаційним управлінням «Державного підприємства «Донецька залізниця» (код 26222152) заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась. В березні 2017 року страхувальником регіональна філія «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (код 40150216) ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 2841 грн 37коп, з квітня по липень 2017 року відсутні відомості про нарахування заробітної плати.

Суд зауважує, що відповідно до записів у трудовій книжці позивача Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління було реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.8-11).

Відповідно до статті 20 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону. Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 5 розділу I "Загальні положення" Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, який затверджений постановою Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1, Реєстр застрахованих осіб забезпечує, в тому числі, облік застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікацію; накопичення, зберігання та автоматизовану обробку інформації про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію), про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 розділу IV "Дані облікової картки Реєстру застрахованих осіб, зміни та уточнення до них" зазначеного Положення до облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а саме:

персоніфіковані відомості про застрахованих осіб та інформація про нарахування страхових внесків, про трудовий та страховий стаж, особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні та із загальнообов`язкового державного соціального страхування, період, який відповідно до законодавства зараховується до страхового стажу без сплати страхових внесків, кількість календарних днів перебування у трудових та цивільно-правових відносинах, проходження служби за відповідний місяць, що подаються страхувальниками у складі звітності;

відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця.

Отже, відомості про заробітну плату, що подаються роботодавцями до Реєстру застрахованих осіб, є офіційними відомостями, а тому індивідуальні відомості про застраховану особу є належним доказом, що містить інформацію щодо предмету доказування у цій справі - розміру нарахованої позивачу ОСОБА_1 заробітної плати.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за лютий-серпень 2016 року у зв`язку з недоведеністю позовних вимог в цій часині, оскільки належних доказів на їх підтвердження (зокрема, щодо розміру заборгованості та того, що до відповідача перейшли обов`язки з її погашення) позивачем не надано.

Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період часу з березня по липень 2017 року суд дійшов наступних висновків.

Суд вважає належними та допустимими доказами надані позивачем розрахункові листи (табуляграми) за березень - липень 2017 року, оскільки їх видача працівнику передбачена ст. 110 КЗпПУКраїни та ч.1 ст.30 Закону України «Про оплату праці», вказані в них відомості відповідачем не спростовані.

Суд зауважує, що довідка від 06 грудня 2019 року № 1562/2 (а.с.35), видана відповідачем, як вбачається з її змісту, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.п.3,4 вказаної Постанови не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження оплата простою, компенсація за невикористані дні відпустки.

З досліджених судом копій розрахункових листів (табуляграм) за період часу з березня по липень 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата за час простою (код 340) та компенсація за невикористану відпустку (код 308), що на переконання суду свідчить про те, що в довідці від 06 грудня 2019 року № 1562/2 зазначені не всі суми, які були нараховані відповідачем позивачу ОСОБА_1 за період роботи з березня по липень 2017 року.

Інших доказів, окрім видаткового касового ордеру від 10 листопада 2017 року про часткову виплату ОСОБА_1 10 листопада 2017 року заробітної плати за першу половину березня 2017 року відповідачем суду не надано.

Оскільки, як вбачається з розрахункового листа (а.с.14) за березень 2017 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 2841грн 37коп, сплачено згідно довідки від 06 грудня 2019 року № 1562/2 (а.с.35) та видаткового касового ордеру від 10 листопада 2017 року (а.с.36) 821 грн 34 коп (за вирахуванням податків отримано 653грн 12), заборгованість за березень 2017 року становить 2020грн 03коп (2841 грн 37коп 821 грн 34коп).

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період часу з березня по липень 2017 року в загальному розмірі 11916 грн 79 коп за березень 2017 року 2020грн 03коп, за квітень 2017 року 1722 грн 25коп, за травень 2017 року 1094 грн 01 коп, за червень - 490 грн 51коп, за липень 2017 року 6589 грн 99 коп.

Заборгованість по заробітній платі за березень - липень 2017 року у розмірі 11916грн 79коп підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 до 17 липня 2017 року перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», майнові вимоги позивача щодо оплати його праці, зокрема в доведеній частині заборгованості, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Згідно висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст.ст.115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області; тривалими перервами в роботі транспорту, регламентованими умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», вони об`єктивно впливають на її обов`язки, передбачені законодавством України про працю, зокрема ст.ст.115, 116 КЗпП України та унеможливлюють їх виконання. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язальної сторони, якою є ПАТ «Українська залізниця регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України, враховуючи субсидіарне застосування ст.4 КЗпП України та ст.ст.9, 263, 617 ЦК України (а.с.38-54).

Зазначений висновок свідчить про відсутність вини АТ «Українська залізниця» у невиконанні своїх обов`язків перед працівниками, проте, на переконання суду, не звільняє відповідача від обов`язку виплатити ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі.

Посилання відповідача на припинення нарахування позивачу заробітної плати з у зв`язку з відсутністю доступу до первинних документів не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. ст.ст.4,19,259,263, 264, 265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Тверська, 5, ідентифікаційний код 40075815) про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 11916 (одинадцять тисяч дев`ятсот шістнадцять) гривень 79 копійок.

Зобов`язати Акціонерне товариство "Українська залізниця" при виплаті ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 11916 грн 79коп утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

В частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць допустити негайне виконання рішення суду.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 362 (триста шістдесят дві) гривні 84 копійки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України процесуальні строки, зокрема, на апеляційне оскарження рішення, передбачені ст.354 цього кодексу, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст рішення суду виготовлений 24 квітня 2020 року.

Суддя