У х в а л а

30 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 727/8010/19

провадження № 61-4036ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено відібрати від ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_4 та негайно повернути дитину матері ОСОБА_2 за зареєстрованим та постійним місцем проживання дитини по АДРЕСА_1 .

Вирішено допустити негайне виконання рішення в частині відібрання малолітнього ОСОБА_4 та повернення його матері.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано. Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

27 лютого 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яка надійшла 03 березня 2020 року, в якій заявник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, й передати справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано надати оригінал квитанції про сплату судового збору або документи, що підтверджують підстави звільнення від його сплати відповідно до закону, також, відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, надати суду касаційну скаргу з зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

У квітні 2020 року заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2020 року, а саме: квитанцію про сплату судового збору та уточнену касаційну скаргу, помилково вважаючи, що вимоги зазначеної ухвали Верховного Суду виконано.

Уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 містить посилання заявника на рішення Європейського Суду з прав людини, вважаючи це достатніми підставами касаційного оскарження судових рішень.

Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень.

Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Отже, враховуючи, що за змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального прававиключно у конкретних випадках, які заявником у касаційній скарзі не вказано, тому Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2020 року заявником не виконано, оскільки, у порушення вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником не подано до суду касаційну скаргу із зазначенням підстав (підстави), на якій (яких) касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), подається.

Згідно із частиною третьою статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Оскільки заявником надано уточнену редакцію касаційної скарги без зазначення належних підстав касаційного оскарження, наявність яких є обов`язковою вимогою до змісту касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2020 року заявником не виконано, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження та є підставою для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 неподаною та повернення її заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію цієї ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати скаржнику.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян