Постанова

Іменем України

17 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 750/11120/17

провадження № 61-3531св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, на боці якої виступає Чернігівська місцева прокуратура, Головне управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області, Головне управління Національної поліції в Донецькійобласті, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційними скаргами ОСОБА_1 , заступника прокурора Чернігівської області, Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2018 року у складі судді Логвіної Т. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2019 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Позовна заява мотивована тим, що він з 2006 по 2009 роки виконував обов`язки начальника Єнакіївського відділення АКБ «Укрсоцбанк». У зв`язку із виданими банком протягом 2006 року кредитами, які в подальшому не були погашені, він у 2008 році неодноразово допитувався слідчим та працівниками УБОЗ. 19 січня 2009 року був проведений обшук його житла в присутності дружини та дитини, здійснено виїмку документів та жорсткого диску комп`ютера. 26 січня 2009 року щодо нього порушено кримінальну справу за частиною п`ятою статті 191 КК України та оголошено його в розшук. На квартиру, де він проживав із сім`єю накладено арешт. 05 вересня 2009 року його було звільнено з роботи. Проводились оперативно-розшукові дії, зокрема, стеження за житлом його рідних, допит дружини та близьких родичів. 22 червня 2009 року його затримано та 02 липня 2009 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З 25 вересня 2009 року по 01 квітня 2014 року він перебував під підпискою про невиїзд. 27 грудня 2010 року та 28 грудня 2011 року порушена проти нього справа постановами суду направлялась на додаткове розслідування у зв`язку з відсутністю належних доказів його вини. Лише 01 квітня 2014 року він дізнався про існування постанови від 16 лютого 2012 року про припинення відносно нього кримінальної справи. Посилаючись на незаконність порушення щодо нього кримінальної справи, проведення слідчих дій, які тривали протягом 8 років і 11 місяців, перебування під арештом в СІЗО, внаслідок чого у нього суттєво погіршився стан здоров`я, що призвело до отримання інвалідності, були втрачені нормальні життєві зв`язки із сім`єю та близькими, він був звільнений з робот. Крім того, накладений арешт на його майно, на час звернення з цим позовом, не знятий. Оскільки на його житло в м. Донецьку був накладений арешт, у 2014 році він не зміг продати своє майно та виїхати разом із сім`ю із м. Донецька, де розпочалось проведення АТО.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 суд стягнути на його користь моральну шкоди, яку він оцінив в 10 000 000,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 січня 2018 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі в справі на стороні відповідача Державної казначейської служби на підставі поданої заяви допущено прокурора Чернігівської місцевої прокуратури, залучено в якості співвідповідача Головне управління МВС України в Донецькій області.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 квітня 2018 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі в справі в якості співвідповідача залучено Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Донецькій області.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку моральну шкоду в сумі 250 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач незаконно перебував під слідством та судом тривалий час, що є підставою для відшкодування йому завданої моральної шкоди, розмір якої, з урахуванням обставин справи та в межах, встановлених законом, був визначений судом у 250 000,00 грн.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2019 року Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2018 року змінено в частині суми моральної шкоди, що стягнута на користь ОСОБА_1 , збільшено суму з 250 000,00 грн до 400 000,00 грн.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачу завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету. Визначивши до стягнення 250 000,00 грн, суд першої інстанції на порушення частини четвертої стаття 265 ЦПК України не навів в рішенні жодних розрахунків зазначеної суми. При визначенні суми моральної шкоди суд першої інстанції не врахував, що наслідки незаконного порушення проти ОСОБА_1 кримінального провадження тривають і досі, оскільки вилучено при обшуку в 2009 році майно не повернуто, а належна позивачеві квартира і досі перебуває під арештом, який на даний час не скасований, незважаючи на те, що кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 припинено ще 16 лютого 2012 року. ОСОБА_1 майже сім років після закриття щодо нього кримінального переслідування позбавлений права мирно володіти своїм майном, що є втручанням в право особи на мирне володіння майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами належним чином не встановлено чи дійсно позивачу заподіяно моральної шкоди, не зазначено в чому конкретно вона полягає, не досліджено характеру немайнових втрат. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, судами не застосовано до спірних правовідносин пункт 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Крім того, судами безпідставно покладено обов`язок по сплаті судового збору на Держану казначейську службу.

Також у лютому 2019 року до Верховного Суду із касаційною скаргою звернувся ОСОБА_2 , який посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити судові рішення першої та апеляційної інстанцій та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано в повній мірі усіх моральних, фізичних та психологічних страждань, які були заподіяні йому незаконними діями органів досудового слідства, а також наслідків таких дій, які зазнав він та його родина. Вказує, що він десять років витратив на юридичну боротьбу із незаконними діями органів досудового слідства, через які втратив здоров`я, роботу, перспективу кар`єри банківського керівника, довіру серед близьких та знайомих людей, отримав інвалідність. Внаслідок незаконних дій, втрату роботи в сім`ї виникали сварки, які призвели до розлучення з дружиною. Позивач також зазначає, що йому і досі не повернуті речі, які були вилучені під час обшуку та не знято арешт з майна, в тому числі і з квартири у м. Донецьку, якою він не може розпорядитися, щоб придбати житло у м. Чернігові, де він взятий на облік як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території України. Вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судами, не є достатнім для поновлення його прав, внаслідок незаконного кримінального переслідування протягом 3 років 21 дня.

У лютому 2019 року до Верховного Суду із касаційною скаргою звернувся заступника прокурора Чернігівської області, який посилаючись на неправильне застосування судами нормматеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що дії слідчого під час проведення досудового розслідування неправомірними не визнавались, як і дії та процесуальні документи суду, прийняті у даному кримінальному провадженні, такі дії були направлені виключно для з`ясування дійсних обставин кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, судами безпідставно не взято до уваги факт тривалого розшуку ОСОБА_1 (з 26 січня 2009 року по 22 червня 2009 року), оскільки уникнення позивача від слідства протягом 5 місяців не сприяло своєчасному і достовірному встановленню фактичних обставин, перешкоджало швидкому і об`єктивному розслідуванню кримінальної справи. Позивачем у заявленому позові не наведено конкретних обставин у чому саме виражається завдана моральна шкода та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання такої шкоди. Позивач наводить перелік слідчих дій та їх наслідки, більшість з яких стосуються його колишньої дружини, доньки та батьків, а не особисто позивача. Після закриття кримінальної справи ОСОБА_2 не вживають заходи щодо скасування накладеного арешту на квартиру, що вказує на його умисну бездіяльність з метою подальшого збагачення. Розмір моральної шкоди, визначений позивачем у сумі 10 000 000,00 грн не лише суперечить положенням законодавства, але й призведе до збагачення позивача за рахунок коштів держави, що є неприпустимим.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У запереченнях на касаційні скарги ОСОБА_1 зазначає, що доводи касаційних скарг є безпідставними та не підтверджені матеріалами справи, відшкодування моральної шкоди в спірних правовідносинах проводиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У відзивах на касаційну скаргу заступник прокурора Чернігівської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області зазначають, що позивачем не наведено розрахунку суми моральної шкоди, яку він заявляв у позові, обставини, із яких він виходив, визначаючи саме такий розмір шкоди. Доводи касаційної скарги позивача зводяться до незгоди із розміром, визначеної судами моральної шкоди, проте на підтвердження більшої суми, останнім жодних доказів не надано.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами установлено, що 21 січня 2009 року на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 постановою слідчого управління ГУМНС України в Чернігівській області накладено арешт, зокрема й на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою старшого слідчого СВ ГУ МВС України у Донецькій області Малаханова А. В. від 26 січня 2009 року стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України. У цей же день ОСОБА_1 оголошено в розшук (а. с. 38-39 т. 1).

У квартирі АДРЕСА_1 , де проживав ОСОБА_1 , в лютому 2009 року проведений обшук, під час якого вилучено ряд документів та з системного блоку жорсткий диск. Дані про повернення позивачу цього майна матеріали справи не містять (а. с. 41-42 т. 1).

05 лютого 2009 року ОСОБА_1 звільнено з посади т.в.о. заступника начальника Єнакіївського відділення АКБ «Укрсоцбанк» за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (відсутність на роботі без відомих поважних причин) (а. с. 69 т. 1).

22 червня 2009 року ОСОБА_1 був затриманий працівниками Макіївського УВС України в Донецькій області та ВБОЗ (а. с. 43-44 т. 1).

25 червня 2009 року Ворошиловським районним судом м. Донецька строк затримання ОСОБА_1 продовжено на 10 діб, а вже 02 липня 2009 року цим же судом ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

11 серпня 2009 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчинення злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України.

Постановою Єнакіївського міського суду Донецької області від 25 вересня 2009 року ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою замінено на підписку про невиїзд. 25 вересня 2009 року ОСОБА_1 звільнений із зали суду (а. с. 67 т. 1).

Кримінальна справа постановою Єнакіївського міського суду Донецької області від 27 грудня 2010 року була повернута прокурору м. Єнакієве для проведення додаткового розслідування. Вказана постанова скасована ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 червня 2011 року (а. с. 53-59 т. 1).

Постановою Єнакіївського міського суду Донецької області від 28 грудня 2011 року кримінальна справа знову була повернута прокурору м. Єнакієве для проведення додаткового розслідування (а. с. 60-66 т. 1).

У подальшому, постановою слідчого СВ ГУ МВС України у Донецькій області Павлової М. О. від 16 лютого 2012 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України припинено на підставі пункту 2 частини першою статті 6 КПК України - за відсутністю об`єктивних даних, що вказують на скоєння ОСОБА_1 злочину, що йому інкримінувався (а. с. 70-72 т. 1).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом три роки 21 день. Був затриманий та перебував під вартою з 22 червня 2009 року по 25 вересня 2009 року, тобто 65 днів. Запобіжний захід у виді підписки про невиїзд тривав з 25 вересня 2009 року по 16 лютого 2012 року, тобто 2 роки 4 місяці 22 дні.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

У статті 1 цього Закону наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з статтею 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З аналізу наведених норм законодавства убачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідно встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода.

Незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має підтверджуватися постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, або не встановленням достатніх доказів для доведення вини особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судами було правильно встановлено, що відповідно до вищезазначених норм закону та наявності факту прийняття постанови про припинення кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 за відсутністю в його діях складу злочину, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди.

Вимоги частин другої та третьої статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (частина третя статті 13 Закону).

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначені судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, тобто на момент розгляду справи.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2018 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3 723,00 грн.

З огляду на викладене, та те, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом 3 роки 21 день (36 місяців та 21 день), мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 136 634,1 грн (3 723,00 грн (мінімальна заробітна плата) х 36 місяців + ((3 723 :30) х 21 день)).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Апеляційним судом було взято до уваги розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та одночасно враховано інші негативні наслідки для позивача, що мали місце і після припинення кримінального провадження відносно нього. Отже, апеляційним судом обґрунтовано визначено відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000,00 грн, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19, чим спростовуються доводи касаційних скарг заступника прокурора Чернігівської області та Державної казначейської служби України у відповідній частині.

Судом установлено та не спростовано відповідачами, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом 3 роки 21 день, зазнав негативних наслідків, які продовжувалися після припинення кримінального провадження стосовно нього. Зокрема, вилучене при обшуці в 2009 році майно не повернуто, а належна позивачеві квартира і досі перебуває під арештом, який на даний час не скасований, незважаючи на те, що кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 припинено ще 16 лютого 2012 року. ОСОБА_1 майже сім років після закриття щодо нього кримінального переслідування позбавлений права мирно володіти своїм майном, що є втручанням в право особи на мирне володіння майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Також судом врахована необхідність відновлення немайнових втрат позивача, тривалість такого відновлення, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, зниження престижу і репутації.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, погоджується з висновками апеляційного суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди. Так, суд, встановивши всі обставини справи, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, прийшов до обґрунтованого висновку, що належний розміром відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 у даному випадку складає 400 000,00 грн, що відповідає принципу розумності та справедливості.

Доводи касаційної скарги заступника прокурора Чернігівської області, що дії органів досудового розслідування вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України та Законами України, тому підстав для відшкодування моральної шкоди немає, є необґрунтованими, оскільки відшкодування моральної шкоди в спірних правовідносинах проводиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Також є безпідставними твердження касаційної скарги заступника прокурора Чернігівської області, що позивач умисно не вживав заходів для зняття арешту з його квартири, оскільки у матеріалах справи є заява ОСОБА_2 від 05 березня 2014 року до ГУ МВС України в Донецькій області про повернення цінностей вилучених при проведенні обшуку в його квартирі та зняття арешту з квартири (а. с. 77-78 т. 1).

Крім того, є помилковими доводи касаційної скарги Державної казначейської служби, що судом не застосовано до спірних правовідносин пункт 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, відповідно до якого мінімальна заробітна плата не підлягала застосуванню як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Таким чином, апеляційним судом обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Закон України «Про державний бюджет України на 2018 рік».

Твердження Держаної казначейської служби, що судами безпідставно покладено обов`язок по сплаті судового збору на Держану казначейську службу не гуртуються на матеріалах справи, оскільки питання судових витрат судами не розглядалось.

Інші аргументі касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, викладених у мотивувальній частині постанови.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТОМ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки судами повно та всебічно з`ясовано обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані судові рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , заступника прокурора Чернігівської області, Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко