Постанова

Іменем України

30 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 335/3055/16-ц

провадження № 61-4772св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова Вікторія Миколаївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталя Григорівна, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у складі судді Шалагінової А. В. та постанову Запорізького апеляційного суду

від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю.,

Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В. М., приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Хамули Н. Г., ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування реєстраційної дії, визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 17 травня 2013 року між ним та його матір'ю ОСОБА_4 укладений договір довічного утримання, посвідчений приватний нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозової В. М., зареєстрований у реєстрі за № 1154, за умовами якого він набув у власність 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , взамін чого зобов'язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, що встановлені зазначеним договором.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 17 травня

2013 року між ним та ОСОБА_4 . Повернуто у власність ОСОБА_4 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762.

У подальшому, представникОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернувся до апеляційного суду із заявою про роз'яснення зазначеного судового рішення шляхом зазначення про: розірвання договору довічного утримання, укладеного 17 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу

Морозовою В. М., зареєстрованого у реєстрі за № 1154, зняття заборони на відчуження нерухомого майна зареєстрованої у реєстрі за № 1155; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 ; зобов`язання приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В. М. зареєструвати право власності на 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762, за ОСОБА_4 .

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року відмовлено у задоволення заяви ОСОБА_4 про роз`яснення рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року, іншою ухвалою цього ж суду від 28 жовтня 2015 року виправлено описку в описовій та резолютивній частинах рішення суду шляхом правильного зазначення реєстраційного номеру договору довічного утримання, укладеного 17 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Незважаючи на те, що суд апеляційної інстанції не вирішував питання про припинення його права власності на 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , а рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року містило описки, 28 вересня 2015 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В. М., у порушення пункту 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок від 17 жовтня 2013 року № 868), не перевірила наявності підстав для внесення запису про припинення його права власності на зазначене нерухоме майно, прийняла його до виконання та вчинила на його підставі реєстраційну дію по припиненню його права власності на 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

06 жовтня 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області Коротичем М. М. проведено реєстраційну дію - здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

08 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н. Г., зареєстрований у реєстрі за № 1675, за умовами якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 належні їй 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762.

Посилаючись на те, що дату укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу не мала визначених законом підстав для припинення його права власності на 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га, та скасування заборони на відчуження зазначеного нерухомого майна, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправною реєстраційну дію - припинення його права власності на 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В. М. 28 вересня 2015 року, скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозової В. М. від 28 вересня 2015 року про припинення його права власності на 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1

- визнати недійсним договір дарування 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 08 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Хамулою Н. Г., зареєстрований у реєстрі за № 1675.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня

2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимим доказами, що на момент укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору дарування частини житлового будинку

від 08 жовтня 2015 року, дарувальник не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Не підтверджує наявності у ОСОБА_4 будь-яких психічних розладів на дату вчинення оспорюваного правочину і висновок посмертної судової психіатричної експертизи, а у медичній документації ОСОБА_4 відсутні відомості про підтвердження попередньо постановленого їй лікарем-психіатром підстанції спеціальної бригади швидкої медичної допомоги № 1 міста Запоріжжя ОСОБА_6 діагнозу «деменція», крім того, як зазначив у своїх поясненнях дільничний лікар ОСОБА_7 до моменту смерті ОСОБА_4 поводила себе адекватно, була у свідомості, агресії не проявляла. Згідно з показаннями свідків ОСОБА_4 мала непорозуміння з сином ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_8 , що нерідко переростало у конфліктні ситуації між ними, хоча загалом поводилася адекватно.

Ураховуючи, що рішенням Апеляційного суду Запорізького області

від 09 липня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 про повернення у її власність 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , і зазначене судове рішення в силу положень частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року, набрало законної сили з моменту його проголошення, тоді як відповідно до підпункту 10 пункту 37 Порядку від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В. М. правомірно здійснила на підставі судового рішення державну реєстрацію припинення права власності ОСОБА_1 на спірну частину житлового будинку. Ухвалення судом рішення про повернення нерухомого майна у власність особі, не передбачає необхідності додаткового вирішення питання про припинення права власності його фактичного володільця.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня

2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи

У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій він просив скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року, і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору дарування, суди першої та апеляційної інстанції безпідставно надали перевагу висновку посмертої судово-психіатричної експертизи від 04 грудня 2017 року

№ 6189, тоді як зазначений висновок, на відміну від показань свідків

ОСОБА_9 (фельдшер Запорізької станції екстреної та швидкої медичної допомоги, Лівобережної підстанції), ОСОБА_6 (лікар-психіатр підстанції спеціальної бригади швидкої медичної допомоги № 1 міста Запоріжжя),

ОСОБА_8 (дружина позивача), не містить даних, які б свідчили, що у період укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та (або) могла керувати ними. Суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, недостатньо урахував показання свідка ОСОБА_8 про неадекватний стан свідомості ОСОБА_4 , посилаючись на її зацікавленість у наслідках вирішення справи, хоча її показання не суперечили показання інших свідків ( ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ), а тому є об`єктивними.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання протиправним запису та скасування реєстраційної дії про припинення його права власності на 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , суди належним чином не перевірили наявність підстав для внесення приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В. М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності ОСОБА_1 на спірне майно на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня

2015 року, у якому відсутні висновки про припинення права власності на спірний будинок та про припинення обтяження зазначеного нерухомого майна. На час вчинення спірної реєстраційної дії приватний нотаріус Морозова В. М. самостійно, без наявності будь-якої правової підстави (зокрема, рішення суду) на власний розсуд і всупереч вимогам частини дев`ятої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на час вчинення реєстраційної дії, припинила заходи обтяження нерухомого майна - 73/100 частки будинку АДРЕСА_1 . Крім того, суди не звернули увагу на те, що приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В. М. прийнято до вчинення реєстраційної дії документ (рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року), який не відповідав вимогам чинного законодавства, оскільки містив описку у реєстраційному номері договору довічного утримання, що встановлено ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 травня 2013 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватний нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В. М., зареєстрований у реєстрі за № 1154, за умовами якого ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_1 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, що встановлені зазначеним договором.

На підстав зазначеного вище договору, 17 травня 2013 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В. М. прийняла рішення (індексний номер 2360835) про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з реєстраційним номером 1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , та внесла до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про його обтяження № 967685 (особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ; особа, в інтересах якої встановлено обтяження: ОСОБА_4 ).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання. Розірвано договір довічного утримання, укладений 17 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований у реєстрі за № 1155. Повернуто у власність ОСОБА_4 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про роз`яснення рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року шляхом зазначення про: розірвання договору довічного утримання, укладеного

17 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу

Морозової В. М., зареєстрований у реєстрі за № 1154, зняття заборони на відчуження нерухомого майна зареєстровану у реєстрі за № 1154; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 ; зобов`язання приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В. М. зареєструвати право власності на 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762, за ОСОБА_4 .

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року виправлено описку в описовій та резолютивній частині рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року шляхом зазначення правильного номера реєстрації договору довічного утримання у реєстрі, а саме «№ 1154» замість «№ 1155».

28 вересня 2015 року приватний нотаріусЗапорізького міського нотаріального округу Морозова В. М. за наслідками розгляду заяви представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_3 від 28 вересня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняла рішення (індексний номер 24826565) про припинення права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1), підстава припинення права власності - рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року.

06 жовтня 2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області Коротич М. М. прийняв рішення (індексний номер 25052604) про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1) за

ОСОБА_4

08 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н. Г., зареєстрований у реєстрі за № 1675, за умовами якого ОСОБА_4 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала ОСОБА_3 належні їй 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до висновку судової-психіатричної експертизи від 04 грудня

2017 року № 618, призначеної за клопотанням представника позивача

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповісти на питання: чи була здатна

ОСОБА_4 на час укладення договору дарування частини житлового будинку від 08 жовтня 2015 року правильно розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки та керувати ними не є можливим у зв'язку з відсутністю опису психічного стану особи на дату укладення такого договору.

При постановленні зазначеного висновку, комісія судових експертів урахувала наявні у матеріалах справи показання свідків, які підтверджують, що ОСОБА_4 мала складний характер, конфліктувала із сусідами, рідними; дані про стан її здоров'я, що зафіксовані у медичній документації та показаннях фельдшера бригади швидкої допомоги ОСОБА_9 , лікаря-психіатра спеціальної бригади швидкої медичної допомоги ОСОБА_6 щодо постановлення їй попередньо діагнозів: «сенільна деменція», «судинна деменція, ускладнена галюцинаціями, маячнею»; дані амбулаторної картки

ОСОБА_4 за місцем проживання, у якій відсутні вказівки на розлади у її психічній діяльності, та прийшла до висновку, що на момент укладення договору дарування частини будинку від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_4 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, гіпертонічна хвороба, ішемічний інсульт), однак ураховуючи, що при огляді 21 липня 2015 року фельдшером та лікарем-психіатром швидкої медичної допомоги описано афективну, психопатологічну симптоматику, ознак зниження інтелектуально-мнестичних функцій не описано, а діагноз деменції виставлено як попередній та у подальшому змін у психічній діяльності у представленій медичній документації не зазначено, а тому винести остаточне експертне рішення з відповіддю на питання про здатність

ОСОБА_4 правильно розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки на час укладення договору дарування частини житлового будинку від 08 жовтня 2015 року не є можливим.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильнимзастосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Частиною першою статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позовні вимоги про визнання недійсним правочину, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 його брату ОСОБА_11 , позивач обгрунтовував посиланням на те, що на момент його укладення, дарувальник не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Частиною першою статті 225 ЦК Українипередбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року (кореспондується зі статтею 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотаннямхоча б однієїзі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (кореспондується зі статтею 89 ЦПК України).

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивач не надав допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що момент вчинення оспорюваного правочину, ОСОБА_4 не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком судової-психіатричної експертизи

від 04 грудня 2017 року № 618.

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2017 року за клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи здатна була ОСОБА_4 на час укладення договору дарування частини житлового будинку від 08 жовтня 2015 року правильно розуміти значення своїх дій, їх наслідками та керувати ними; чи виплинув психічний стан ОСОБА_4 на час укладення договору дарування частини житлового будинку від 08 жовтня 2015 року на правильність сприйняття фактів, що мають значення для його укладення.

Не встановивши за наслідками вивчення матеріалів справи та додатково наданої медичної документації померлої достатніх доказів опису її психічного стану для висновку про нездатність ОСОБА_4 станом на дату вчинення оспорюваного правочину усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, комісія судових експертів у висновку від 04 грудня 2017 року № 618 зазначила, що відповісти на постановлені питання не представляється за можливе.

Посилання заявника на те, що перевіряючи доводи позивача про нездатність ОСОБА_4 станом на 08 жовтня 2015 року усвідомлювати значення своїх дій та не керувати ними, суди не надали належної оцінки показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , про стан її психічного здоров'я є необгрунтованими.

Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд ураховує, що хоча висновок експертизи у такій справі є лише одним із доказів, і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, при цьому будь-які інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають вирішальне значення лише у випадку очевидної неповноти висновку судово-психіатричної експертизи, чи порушенням методики її проведення. Одні лише пояснення свідків про психічний стан особи не можуть замінити інші засоби доказування особливо у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, передбачених чинним законодавством України.

Доводи касаційної скарги не містять посилань заявника на неповноту судово-психіатричної експертизи, про протилежне свідчать і мотиви, з яких виходила комісія судових експертів при складанні висновку, зокрема при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи експертами були досліджені не лише матеріали медичної документації померлої, що не містили достатніх доказів опису її психічного стану, а й показання свідків. З огляду на наведене, твердження заявника про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , на підтвердження стану психічного стану здоров`я ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного правочину, не спростовують правильність висновків судів, які надали оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності.

За змістом статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обгрунтованим, відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом, а отже не може грунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи відсутність достатніх та допустимих доказів на підтвердження тверджень позивача про те, що ОСОБА_4 на момент вчинення оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, Верховний Суд вважає законними та обгрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів наданої судами попередніх інстанцій, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про неправомірність вчинення нотаріусом реєстраційної дії щодо припинення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», (зараз і надалі у редакції, чинній на дату прийняття нотаріусом рішення про внесення до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності позивача на спірне майно), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Частиною другою статті 9 цього Закону передбачено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (за змістом частини другої, четвертої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень»)

Відповідно до пункту 37 Порядку від 17 жовтня 2013 року № 868, чинного на дату виникнення спірних правовідносин, одним із документів, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є зокрема рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Установивши, що рішення від 28 вересня 2015 року, індексний номер 24826565, про вчинення реєстраційної дії - припинення права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В. М. прийняла на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня

2015 року, яким вирішено питання про повернення у власність ОСОБА_4 73/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0762, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність порушень у проведенні спірної реєстраційної дії.

Посилання заявника на те, що на дату вчинення зазначеної реєстраційної дії, у описовій та резолютивній частині рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року було наявна описка, зокрема неправильно зазначено номер, за яким у реєстрі зареєстровано договір довічного утримання

від 17 травня 2013 року, що унеможливлювало прийняття його до виконання є необгрунтованим, оскільки спірну реєстраційну дію нотаріус вчинив на виконання судового рішення в частині повернення нерухомого майна у власність ОСОБА_4 , що не вимагало додаткового вирішення питання про припинення права власності фактичного володільця ( ОСОБА_1 ), правова підстава набуття якого відпала, внаслідок розірвання договору довічного утримання від 17 травня 2013 року, укладеного між ним та ОСОБА_4

Обтяження спірного нерухомого майна було встановлено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В. М. в інтересах ОСОБА_4 у зв`язку з реєстрацією права власності ОСОБА_1 на 73/100 часток будинку АДРЕСА_1 на підставі укладеного між ними договору довічного утримання від 17 травня 2013 року, а отже припинення обтяження зазначеного нерухомого майна, здійснене зазначеним нотаріусом за заявою представника ОСОБА_4 на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 липня 2015 року, яким розірвано зазначений правочину, відбулося з дотриманням вимог пункту 2.1. Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України

від 12 грудня 2011 року № 3502/5, чинного на час вчинення зазначеної реєстраційної дії. Ураховуючи наведене, твердження заявника про порушення приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу

Морозовою В. М. порядку припинення обтяження на 73/100 часток будинку

АДРЕСА_1 , є неспроможними.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня

2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак