печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Новака Р.В.

при секретарі - Пітей О.Д.,

справа № 757/29453/17-Ц

сторони

позивач: заступник керівника Київської місцевої прокуратури №6 в інтересах Київської міської ради

відповідач: ОСОБА_1

прокурор Шеліганова Г.С. ,

представник особи в інтересах якої подано позов (позивача) ОСОБА_3

представник відповідача - адвокат Огулькова Г.М.

вимоги позивача: про повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №6 звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах Київської міської ради, в якому просить зобов`язати відповідача повернути Київській міській раді земельну ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029, привівши її у придатний для використання стан, шляхом звільнення від будівель і споруд. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0003927 від 25.07.2014 встановлено факт ймовірного привласнення земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста Києва, за адресою АДРЕСА_1 площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029. Під час обстеження земельної ділянки Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації у лютому 2017 року встановлено, що на земельній ділянці невстановленими особами розміщено будівельний майданчик, ведуться будівельні роботи. Крім того, позивач посилається на те, що 14.12.1979 у будинку по АДРЕСА_1 сталась пожежа, будинок згорів повністю та відновленню не підлягав, що підтверджується Рішенням виконавчого комітету Печерської районної ради народних депутатів м. Києва № 528 від 19.12.1979 та вважає, що попередній власник будинку втратив право власності на будинок та право користування, а тому не міг передати такі права відповідачу. Вказаним рішенням ОСОБА_4 (власник майна на час пожежі) на родину з трьох осіб надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та відселено їх на постійно за вказаною адресою. Отже, право користування вказаною земельною ділянкою у ОСОБА_4 та його родини, припинилось з моменту їх відселення, а земельна ділянка залишилася у комунальній власності територіальної громади міста Києва. Враховуючи вказане, позивач вважає, що відповідачем порушено право Київської міської ради на володіння та користування належною земельною ділянкою, оскільки право користування відповідачу не надавалось.

Ухвалою суду від 29.05.2017 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 17.05.2018 задоволено заяву позивача про забезпечення позову.

На виконання положень п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції, яка набула чинності 15.12.2017 у вказаній справі проведено підготовче засідання.

Ухвалою від 15.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

20.08.2019 Київською місцевою прокуратурою №6 подано клопотання про зупинення провадження у справі №757/29453/17-ц до набрання законної сили судовим рішенням у справі №757/30971/18-ц на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Протокольною ухвалою суду від 13.01.2020 представнику Прокуратури відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Компанії «Трежері Трейд ЛП», оскільки вказане клопотання заявлено після закриття підготовчого провадження у справі у відповідності до вимог ч. 1 ст. 51 ЦПК України. Клопотання про поновлення строку представником Прокуратури не заявлялося.

Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не було проведено, оскільки зазначені клопотання заявлені не були.

В судовому засіданні представник прокуратури та Київської міської ради позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, у своєму відзиві та поясненнях, наданих в процесі розгляду спору, повідомив, що користувався спірною ділянкою правомірно, право користування земельною ділянкою набув після укладення в 2014 році договорів купівлі-продажу житлового будинку між Відповідачем та попереднім власником нерухомого майна ОСОБА_4 14.07.2014, також станом на момент розгляду спору вказане право у нього відсутнє, а землекористувачем є Компанія у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП» (Великобританія).

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін у відкритому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

14.07.2014 ОСОБА_1 придбав у власність у ОСОБА_4 2/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5127 та 1/3 частини вказаного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. зареєстрованого в реєстрі за № 5130.

13.02.2017 відбулась державна реєстрація права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:102:0029 за ОСОБА_1 , номер запису про інше речове право 18992111. Підстава реєстрації - заява ОСОБА_1 від 11.02.2017, ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України, ч.1, ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Попередній власник ОСОБА_4 набув у власність 2/3 частини житлового будинку загальною площею 72,4 кв.м. з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 07.10.1975, укладеного з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Продаж було здійснено на підставі рішення Виконавчого комітету Печерської районної ради депутатів трудящих м. Києва №620/1 від 23.09.1975.

Відповідно до положень ст. 90 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 (чинного на той час), на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 91 ЗК УРСР від 08.07.1970, особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно.

1/3 частину вказаного житлового будинку ОСОБА_4 набув на підставі Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2012 у справі № 2-4248/11 за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Вказаним рішенням позов ОСОБА_4 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно було задоволено та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 , власником якої була ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане рішення набрало законної сили та Київською міською радою не оскаржувалося.

Попередні власники житлового будинку по АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 успадкували по 1/3 частині вказаного будинку після смерті ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.11.1973.

У свою чергу ОСОБА_7 отримала в користування земельну ділянку згідно договору від 14.08.1948 на право забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 , укладеного з Житловим управлінням Печерського району м. Києва, під індивідуальне житлове будівництво строком на 50 років з правом продовження строку дії вказаного договору.

Відповідно до архівної довідки від 27.06.2018 № 068/02-12/1313, постанови виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 06.12.1944 № 286/2 «Про впорядкування найменувань площ, вулиць та провулків міста Києва», у 1944 році вулиця Ломаківська у Печерському районі була перейменована на вулицю Мічуріна.

Згідно з листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 11.12.2019 № 062/14-16783(И-2019), садиба за адресою: АДРЕСА_1 раніше мала адресу: АДРЕСА_1 .

Окрім цього, згідно Рішення № 963 Виконавчого комітету міської ради депутатів трудящих від 11.06.1957, розглянувши представлені матеріали Бюро технічної інвентаризації по обміру земель забудованих кварталів і пропозиції комісії про реєстрацію документів на право користування земельними ділянками, виконаних згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1952 року № 2007, Виконавчий комітет Міської ради депутатів трудящих постановляє, зокрема, по Печерському району №№ 2824, 2758, 2852, 2838, 2867 загальною площею - 1,857001 кв.м. - зареєструвати за землекористувачами забудованих кварталів землі загальною площею 678499 кв. метрів. До вказаного рішення додається перелік земельних ділянок в кварталі № 2758 району Печерського, де зокрема, вказана адреса АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд вважає, що доводи позивача про те, що Київською міською радою рішення про відведення зазначеної земельної ділянки не приймалось, не знайшли свого підтвердження.

Також не знаходять підтвердження доводи позивача про припинення у ОСОБА_4 та його родини права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 з моменту їх відселення, оскільки згідно ст. 92 Земельного кодексу УРСР 1970 зі змінами, у випадку зруйнування будинку внаслідок стихійного лиха (пожежі тощо), за власником будинку зберігається право користування земельною ділянкою, якщо протягом трьох років він розпочне відбудову будинку, за винятком масивів, де індивідуальне житлове будівництво за проектом планування і забудови міста не передбачено.

Отже, ОСОБА_4 не втратив право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , оскільки відновив будинок та в подальшому ним користувався (дана обставина встановлена рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2012р. № 2-4248/11 та не потребує доказування), та органами місцевого самоврядування не приймались будь-які рішення щодо вилучення або припинення права користування земельною ділянкою.

Київська міська рада приймала участь в розгляді цивільної справи № 2-4248/11 та не оскаржила рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2012р., згідно якого за набувальною давністю ОСОБА_4 було визнано власником 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 , а з урахуванням того, що ОСОБА_4 до цього був власником 2/3 вказаного будинку, то з моменту набрання законної сили судовим рішенням у справі № 2-4248/11, ОСОБА_4 став одноосібним власником будинку по АДРЕСА_1 , відомості про що були зареєстровані в БТІ в 2012 році, відповідно до чинного на той час законодавства.

В подальшому після придбання 14.07.2014 у ОСОБА_4 будинку по АДРЕСА_1 , до ОСОБА_1 перейшло відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, право користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок в обсязі, необхідному для користування вказаним будинком.

Як вбачається з постанови слідчого СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві від 25.04.2019 про закриття кримінального провадження № 0003927, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні розслідувалось за фактом самоправних дій ОСОБА_1 , пов`язаних із зайняттям земельної ділянки по АДРЕСА_1 з метою привласнення вказаної території.

Разом із тим, здобуті в ході досудового розслідування докази повністю підтверджують факт правомірного набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно права на користування земельною ділянкою, на які розташовано вказаний будинок.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.07.2014 за № 0003927 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 197-1, ст. 356 КК України, було закрито 25.04.2019 на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутності події кримінального правопорушення, з вказаним процесуальним рішенням слідчого погодився і прокурор.

Права землекористувачів закріплені у статті 95 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Частина 3 ст. 41 Конституції України передбачає, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 у справі № 1-17/2005, держава забезпечує можливість захисту прав землекористувачів, які набули свої права відповідно до чинного на попередній час законодавства.

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які містяться в матеріалах справи, на момент розгляду спору право власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 Печерському районі міста Києва зареєстровано за Компанією у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП».

Окрім того, вказані Інформаційні довідки містять відомості про наявність зареєстрованого права власності на земельну ділянку кадастровий номер :82:102:0029 у Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та відомості про зареєстроване право користування земельною ділянкою за Компанією у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «ТРЕЖЕРІ ТРЕЙД ЛП».

Позов прокурора в інтересах Київської міської ради по суті поєднує в собі дві позовні вимоги: про зобов`язання Відповідача повернути Київській міській раді земельну ділянку та зобов`язання Відповідача звільнити земельну ділянку від будівель та споруд.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка в АДРЕСА_1 правомірно вибула із володіння територіальної громади міста Києва в 1948 році у зв`язку з укладанням договору на право забудови від 14.08.1948 між ОСОБА_7 та Житловим управлінням Печерського району м. Києва, який було посвідчено 23.08.1948 заступником старшого нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори. В подальшому в порядку спадкування в 1973 році, укладання договору купівлі - продажу в 1975 році, у зв`язку із зміною власників житлового будинку, збудованого на земельній ділянці по АДРЕСА_1 право користування вказаною земельною ділянкою переходило до різних фізичних осіб в силу положень чинного на той час земельного законодавства: ст. ст. 90, 91 ЗК УРСР 1970 року, виходячи з принципу цілісності та нерозривності земельної ділянки та нерухомого майна, яке на ній розташоване.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005, встановлено, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

З урахуванням положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, відповідач, внаслідок укладення з ОСОБА_4 договорів купівлі - продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 №5127 та №5130 від 14.07.2014, набув право користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок по АДРЕСА_1 в обсязі і на умовах, що існували у ОСОБА_4 .

Ні позивачем, ні іншими особами договори купівлі - продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 №5127 та №5130 від 14.07.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не оспорювались та не визнавались в судовому порядку недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 було набуте ОСОБА_1 правомірно на підставі договорів купівлі - продажу житлового будинку від 14.07.2014 в силу положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, виходячи з принципу цілісності та нерозривності земельної ділянки та об`єкту нерухомого майна, що на ній розташований, на дотриманні якого наголошував суд касаційної інстанції, зокрема Верховний Суд України в постанові від 25.03.2017 у справі №6-2225цс16.

Таким чином, суд не вбачає підстав для зобов`язання Відповідача повернути земельну ділянку по АДРЕСА_1 міській раді, оскільки Позивач набув в користування вказану ділянку правомірно на підставі договорів купівлі - продажу нерухомого майна, що на ній розташоване, які є чинними, ніким не оспорені та не скасовані.

Стосовно подальших правочинів, відповідно до яких право власності на нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , перейшло до Компанії у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері Трейд ЛП», то вказані правочини є предметом судового розгляду в рамках цивільної справи № 757/30971/18-ц за позовом Київської міської ради, яка перебуває в провадженні Печерського районного суду м. Києва. Рішення у вказаній справі судом ще не прийнято.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , власником якого наразі є Компанія у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «ТРЕЖЕРІ ТРЕЙД ЛП», утворився в результаті реконструкції будинку, власником якого був ОСОБА_1 матеріали справи не містять документів, які підтверджують погодження вказаної реконструкції органами державного архітектурно - будівельного контролю. Питання порушення містобудівного законодавства не відноситься до справ, які підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до правової позиції, яка була висловлена в п. 6.24 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №914/2584/17, спір, є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення та усунення порушень у сфері містобудівної діяльності шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта містобудування. Справа за позовом такого суб`єкта владних повноважень, який звернувся до суду з позовом про демонтаж самочинно збудованого об`єкта, відповідно до наведеного вище припису закону належить до юрисдикції адміністративних судів.

Стосовно вимог про звільнення земельної ділянки від будівель та споруд, вказані вимоги є тотожними до позовних вимог, які є предметом судового розгляду за позовом Київської міської ради в особі органу архітектурно - будівельного контролю до ОСОБА_1 в рамках справи №640/22314/18 про знесення самочинного будівництва.

Таким чином, Київська міська рада самостійно через свої органи архітектурно - будівельного контролю захищає свої права та законні інтереси, як власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 , в порядку адміністративного судочинства в рамках справи №640/22314/18.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20.05.2010, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58).

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Згідно положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Відповідно до ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За результатами дослідження обставин справи та доказів, наданих сторонами, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено достатніми та допустимими доказами обґрунтованість позовних вимог.

Ухвалою суду від 17.05.2018 з метою забезпечення позову у справі №757/29453/17-ц суд вирішив заборонити будь-яким особам проводити будівельні роботи на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029; заборонити будь-яким особам відчужувати нерухоме майно, розташоване на вказаній земельній ділянці; заборонити будь-яким державним реєстраторам проводити реєстраційні дії на нерухоме майно, розташоване на вказаній земельній ділянці.

Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевказане, керуючись ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 19, 41 Конституції України, ст.ст. 317 - 319, 321, 325, 328, 377 Цивільного кодексу України, ст. 95, 120 Земельного кодексу України ст. ст.12, 13, 81, 141, 95, 131, 141, 158, 185, 258-259, 263-265, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані судом ухвалою від 17.05.2018 у справі №757/29453/17-ц, а саме, скасувати:

- заборону будь-яким особам проводити будівельні роботи на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029;

- заборону будь-яким особам відчужувати нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029;

- заборону будь-яким державним реєстраторам проводити реєстраційні дії на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: заступник керівника Київської місцевої прокуратури №6 (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2)

особа, в інтересах якої подано позов (позивач): Київська міська рада (м. Київ, вул. Хрещатик, 36, )

відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Суддя Р.В. Новак