У Х В А Л А

16 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 635/3401/19

провадження № 61-6660 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Банк Форвард», в якому просила суд визнати недійсним договір від 15 лютого 2019 року № 200187868, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Банк Форвард», визнати недійсною з моменту укладення договору умову оферти № 200187868, укладеної 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 , якою передбачено здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором, визначеної в пункті 4 паспорту споживчого кредиту як щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3 %, яка нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі, зобов`язати АТ «Банк Форвард» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення договору про споживчий кредит від 15 лютого 2019 року № 200187868 ОСОБА_1 платежів, зарахувавши комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсною з моменту укладення договору умову оферти № 200187868, укладеної 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 , якою передбачено здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором, визначеної в пункті 4 паспорту споживчого кредиту як щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,00 %, яка нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі.

Зобов`язано АТ «Банк Форвард» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення договору про споживчий кредит від 15 лютого 2019 року № 200187868 ОСОБА_1 платежів, зарахувавши комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

У задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору від 15 лютого 2019 року № 200187868 та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вважав, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Вказане узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Оскільки 3 %, які нараховуються відповідачем щомісячно на загальну суму кредиту встановлені фактично за обслуговування кредиту без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, тому такі умови є незаконними, а договір в цій частині підлягає визнанню недійсним.

10 квітня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Банк Форвард» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є, зокрема, справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є визнання недійсним договору від 15 лютого 2019 року № 200187868, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Банк Форвард», визнання недійсною з моменту укладення договору умову оферти № 200187868, укладеної 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 , зобов`язання АТ «Банк Форвард» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення договору про споживчий кредит від 15 лютого 2019 року № 200187868 ОСОБА_1 платежів, зарахувавши комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором, стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Ціна позову станом на 01 січня 2020 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн ? 250 = 525 500 грн), а тому дана справа є малозначною згідно з наведеними приписами ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Вказівка в резолютивній частині постанови Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішенні ухвалені у малозначній справі.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а саме: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та справа має виняткове значення для учасника справи, який подав касаційну скаргу.

При цьому наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та виняткове значення для заявника. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах (та яких саме норм права) заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики справа та не мають виняткового значення для заявника.

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

З урахуванням наведеного, оскільки АТ «Банк Форвард» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про захист прав споживача відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко