справа № 631/1083/19
номер провадження 2/631/290/20
У Х В А Л А

п р о з а к р и т т я п р о в а д ж е н н я у с п р а в і

22 квітня 2020 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Ракової С. А.

розглянувши усно у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу»,-

в с т а н о в и в :

15.10.2019 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 із позовом «Про розірвання шлюбу», зареєстрованим під вхідним № 7284/19-вх, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований муніципалітетом Арадіпу району Ларнака, що на Кіпрі (свідоцтво про одруження бланку D (частина 12 (4) (а. с. 2 - 5).

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 24.05.2019 року вона на Кіпрі в муніципалітеті Арадіпу району Ларнака уклала шлюб із громадянином Ізраїлю ОСОБА_2 , від якого вони дітей не мають. Через різні погляди на життя та характери вона змушена поїхати від відповідача та повернутися на Україну, й, починаючи з серпня 2019 року вони сумісно як подружжя не проживають, спільне господарство не ведуть, а тому подальше їх спільне життя та збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. Спору щодо розподілу будь-якого сумісного майна в них не має.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області у складі судді Мащенко С. В., постановленою 07.11.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/1083/19, за наслідками отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 в порядку, передбаченому частиною 7 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (вхідний № 7840/19-вх від 06.11.2019 року), відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження (а. с. 18, 27, 28 - 31).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області у складі судді Мащенко С. В., постановленою 30.01.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/1083/19 (провадження № 2/631/290/20) «Про відкладення підготовчого судового засідання та виклик позивача у судове засідання для дачі особистих пояснень», явку позивача ОСОБА_1 у підготовче судове засідання визнано обов`язковою (а. с. 56 - 59).

Позивач ОСОБА_1 у підготовчі судові засідання, які призначались на 04.12.2019 року об 11 годині 00 хвилин, на 09.01.2020 року о 10 годині 15 хвилин, на 30.01.2020 року о 10 годині 00 хвилин, на 06.02.2020 року о 17 годині 30 хвилин, на 17.03.2020 року о 16 годині 30 хвилин та 22.04.2020 року о 16 годині 00 хвилин не з`явилась, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак звернулась із відповідними заявами про розгляд справи за її відсутності, зареєстрованими за вхідним № ЕП-1235/19-вх від 04.12.2019 року, № ЕП-8/20-вх від 08.01.2020 року та № ЕП-801/20-вх від 22.04.2020 року (а. с. 28 - 31, 44, 41 - 53, 56 - 59, 61, 64, 66, 67, 34, 47, 68).

Вказані заяви від імені позивача надійшли на електронну адресу суду з адреси особи, яка не є стороною у справі - ОСОБА_5 ,- хоча ця категорія справ не передбачає можливості представництва згідно із роз`ясненнями абзацу 2 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а також всупереч вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» № 851-IV від 22.05.2003 року (із змінами та доповненнями) та «Про електронні довірчі послуги» № 2155-VIII від 05.10.2017 року (із змінами та доповненнями) не підписані цифровим підписом ОСОБА_1 і жодна із цих заяв не була за таких умов надіслана до суду для їх візуалізації на папері (а. с. 34, 39, 47, 49, 68, 71).

Відповідач ОСОБА_2 у підготовчі судові засідання також не з`являвся, однак ще до відкриття провадження у справі надіслав за допомогою поштових засобів зв`язку до суду лист, який здав на пошту у місті Хайва (Ізраїль) 22.10.2019 року о 09 годині 22 хвилин, із заявою про згоду позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, викладену українською мовою, із підписом, який включає короткий розпис та розшифровку розпису латинськими (англійськими) літерами без будь якого застереження про вільне володіння ним українською, заявою англійською із таким самим підписом, що й на заяві, складеній українською мовою, без будь якого перекладу, однак із зазначення слова «року» українською, замість « year » англійською, а також із копією деяких з 32-х сторінок паспорта відповідача як громадянина країни Ізраїль теж без будь-якої легалізації, посвідчень, перекладів або апостилів (а. с. 26, 19, 20, 21 - 25).

Зі змісту частини 1 статті 223 цього ж кодексу вбачається, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно приписів частини 3 статті 211 зазначеного вище цивільного процесуального кодифікованого закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Про наявність такого клопотання у позивача та відповідача свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, зокрема, позивачем, явку якої було визнано обов`язковою у порядку, передбаченому цивільним процесуальним кодексом України, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, покладаючись на їх заяви щодо розгляду справи за їх відсутності та ураховуючи прес-реліз Європейського суду з прав людини від 16.03.2020 та лист Голови Ради Суддів України Б. Моніча № 9рс-186/20 від 16.03.2020 року, суд вважає за можливе провести підготовче судове засідання у цій справі за їх відсутності.

Приходячи до такого, суд бере до уваги також й методичну інформацію щодо спірних питань застосування законодавства про продовження строків під час дії карантину, викладену Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: їх пункт 6, де суд касаційної інстанції рекомендував вчиняти процесуальні дії та ухвалювати відповідні процесуальні рішення, якщо учасники справи реалізували надані їм права.

Таким чином, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та всі фактичні данні, які мають значення для вирішення питання за результатами підготовчого засідання, перевіривши їх доказами, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять наявні в ній письмові докази, - суд вважає, що провадження у справі з єдиним унікальним № 631/1083/19 (провадження № 2/631/290/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу» слід закрити з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебуває на розгляді належного суду.

Згідно із частиною 2 статті 258 Цивільного процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Окрім того, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: залишення позовної заяви без розгляду; закриття провадження у справі; закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (частина 2 статті 200 цивільного процесуального кодифікованого закону України).

При цьому, вирішуючи питання щодо закриття провадження у справі, суд, перш за все, виходить з того, що статтею 55 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зміст цього права полягає у тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналогічне вбачається й у рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) в якому вказане, що частину 1 статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Отже, звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Вказане беззаперечно кореспондує із приписами діючого цивільного процесуального законодавства України, зокрема, тим, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Під час підготовчого провадження суд упевнився у тому, що шлюб, який просить розірвати позивач, і проти чого не заперечує відповідач, укладений між ними як між громадянкою України та громадянином Ізраїлю на Кіпрі за законами цієї ж держави.

Статтею 16 Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.1948 року й ратифікованої Україною в 1973 році, визначено, що чоловіки i жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися i засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній i повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним i основним осередком суспільства i має право на захист з боку суспільства та держави.

Таке положення міжнародно-правової норми повністю відповідає змісту статті 51 Конституції України, якою регламентовано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Таким чином, можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення кожного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя. Оскільки укладення шлюбу здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України «Про міжнародне приватне право».

При цьому, як чітко обумовлено змістом статті 2 цього Закону, він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як:

1) визначення застосовуваного права;

2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб;

3) підсудність судам України справ з іноземним елементом;

4) виконання судових доручень;

5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Отже, наведений вище нормативно-правовий акт під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом - ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

?хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

?об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

?юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Послідовний аналіз вказаних правових норм надіє судові можливість зробити висновок про те, що ця справа є справою з іноземним елементом.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Основним Законом нашої держави, який гарантує забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини, зокрема, статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається розділом ХІ Цивільного процесуального кодексу України, а тому у відповідності до змісту частини 2 статі 496 та статті 497 цього кодифікованого акту України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених діючим національним та міжнародним законодавством, а підсудність таких справ визначається цим кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 3 та 4 свого Листа № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору, ураховуючи вимоги загальної, альтернативної, договірної та виключної підсудності, та може визначатися як на момент відкриття провадження у справі, так і у попередньому (підготовчому) судовому засіданні.

Так, відповідно до статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Тобто як визначає норма, вказана останньою, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

За будь-яких умов як чітко визначено у статті 77 наведеного законодавчого акту, підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом:

1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт;

2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні;

3) якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання;

4) якщо спір пов`язаний з оформленням права інтелектуальної власності, яке потребує реєстрації чи видачі свідоцтва (патенту) в Україні;

5) якщо спір пов`язаний з реєстрацією або ліквідацією на території України іноземних юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців;

6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України;

7) якщо у справах про банкрутство боржник був створений відповідно до законодавства України;

8) якщо справа стосується випуску або знищення цінних паперів, оформлених в Україні;

9) справи, що стосуються усиновлення, яке було здійснено або здійснюється на території України;

10) в інших випадках, визначених законами України.

З огляду на таке, підсудність цієї справи судам України слід було визначити лише у підготовчому провадженні, оскільки справи про розірвання шлюбу між одним з подружжя - громадянином України та другим із подружжя незалежно від його громадянства підсудні судам України згідно із вимогою статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Натомість, саме вказана норма права обумовлює, що припинення шлюбу та правові наслідки шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Згідно із змістом статті 60 зазначеного вище Закону України, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

При цьому, як обумовлено статтею 62 того ж Закону, вибір права, передбачений частиною 2 статті 60, має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору.

Таким чином, оскільки під час підготовчого судового провадження сторонами не надано судові доказів про існуванні в них спільно особистого закону подружжя, а також щодо укладення ними шлюбного договору або обрання письмово права, яке слід застосовувати до правових наслідків їх шлюбу, ураховуючи зміст позовної заяви ОСОБА_1 , в якій вона зазначає, що «через різні погляди на сумісне, спільне життя вона змушена поїхати від відповідача та повернутися на Україну», а з матеріалів цієї справи убачається, що відповідач мешкає в Ізраїлі в місті Хайфа, й доказів, щодо перетину позивачем кордону України не з цієї країни, а з іншої, нею не надано, відповідно до змісту свідоцтва про їх одруження на Кіпрі обидва подружжя мешкають у АДРЕСА_1 (а. с. 12),- суд доходить до обґрунтованого висновку про те, що останнє спільне місце проживання сторін цієї справи як подружжя мало місце саме в державі Ізраїль, і один з них ( ОСОБА_2 ) все ще проживає там, а тому правові наслідки шлюбу визначаються правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, тобто правом Ізраїлю, а не України.

Зазначене свідчить про те, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України.

Пункт 1 частини 1 та частина 3 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що суд своєю ухвалою, яка може бути оскаржена, закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Одночасно з цим, зазначений кодифікований закон у статті 256 зобов`язує суд у випадку закриття провадження з підстави, визначеної пунктом 1 частини 1 статті 255 цього кодексу роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, а також наслідки відповідної процесуальної дії (які визначені у частині 2 статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, тобто що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається).

Також, постановляючи ухвалу, суд вважає за можливе та необхідне зазначити таке.

З огляду на приписи частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Одночасно із цим, згідно із частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 цивільного процесуального кодифікованого закону України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 своєї Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. До заяви додаються: свідоцтво про реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог.

Оскільки на підставі частини 2 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а відповідно до приписів частин 1, 4 та 5 статті 12 цього ж цивільного процесуального кодифікованого закону України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій , й суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, судом вчинене усе можливе в межах та у процесуальний спосіб задля повного дотримання цих вимог цивільного процесуального законодавства України.

Зокрема, позивач, проігнорувавши необхідність її явки у підготовче судове засідання особисто, не тільки не надала необхідні докази щодо обставин, якими обґрунтовується можливість її звернення саме до національного суду України (щодо правових наслідків шлюбу та щодо спільного особистого закону подружжя, оскільки зміст її позовної заяви та доданих до неї документів свідчать про протилежне), а також й не долучила належного доказу щодо укладення шлюбу, тобто свідоцтва про реєстрацію шлюбу.

При цьому суд зауважує, що Пленум Верховного Суду України у вище наведеній Постанові № 11 від 21.12.2007 року звертає увагу саме на свідоцтво про реєстрацію шлюбу, а не на його копію.

Окрім того, долучена позивачем копія документа на підтвердження укладення між сторонами шлюбу на Кіпрі, не оформлена у повній відповідності до вимог міжнародного законодавства.

Дійсно, частиною 1 статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» обумовлено, що шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Оскільки під час підготовчого провадження таких вимог не виявлено, шлюб між громадянкою України ОСОБА_1 та громадянином Ізраїлю ОСОБА_2 , укладений 24.05.2019 року на Кіпрі , є дійсним в Україні.

На підтвердження факту укладення цього шлюбу ОСОБА_1 додано до позову копію свідоцтва про одруження (бланк D (частина 12 (4), разом із письмовим перекладом, викладеним з англійської на українську мови перекладачем Осадчук Володимиром , підпис якого посвідчений 01.10.2019 року приватним нотаріусом Івано-Франковського міського нотаріального округу Стецьків Д. М. (а. с. 11 - 12).

Натомість, статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, які видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

З наведеного вбачається висновок про те, що документи, складені за участю органів державної влади та місцевого самоврядування або такі, що від них виходять, можуть бути використані на території іншої держави лише після відповідного їх посвідчення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Нормативно-правовим документом, який безпосередньо встановлює процедуру легалізації шлюбу, укладеного за кордоном, є Правила державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджені Наказом Міністерства юстиції України № 52/5від 18.10.2000 року (із змінами та доповненнями), відповідно до яких для визнання шлюбу державою Україна, укладеного в іншій країні, з усіма правовими наслідками, його необхідно легалізувати.

За загальним правилом, легалізація - це процедура приведення документів у ту форму, яка відповідає законодавству іноземної держави і визнається державними органами цієї держави.

Процедура легалізації в Україні таких документів, як: свідоцтво про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України № 113 від 04.06.2002 року.

Виключення становить такий міжнародний договір як Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, учинена в Гаазі 05.10.1961 року та ратифікована Верховною Радою України Законом № 2933-ІІІ від 10.01.2002 року.

Отже, як чітко зазначено у статтях 1, 2 та 3 цієї Конвенції, вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави, зокрема пункт «d)» - офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Таким чином, апостиль - це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав - учасниць зазначеної Конвенції, який засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ.

З огляду на Статус Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, вона ратифікована не тільки Україною, але з 11.11.1977 року й Ізраїлем, а з 26.07.1972 року - Кіпром.

Тому надана позивачем копія свідоцтва обов`язково повинна містити відповідний апостиль для визнання її належним доказом, на підставі якого суд може зробити висновок про дійсне укладенні шлюбу, що бажають розірвати подружжя.

Зазначене не виконане позивачем, хоча наведена норма міжнародного права, як визначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 Листа № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» також стосується і копій та перекладів, засвідчених відповідним органом.

Наведене ставить під сумнів й заяву відповідача, що надійшла на адрес суду до відкриття провадження у справі на українській та англійській мовах без будь якого посвідчення, апостиля, посилання на відповідність перекладу, обізнаність відповідача та вільне його володіння українською тощо, зокрема, з урахуванням роз`яснень, наведених вище вказаному Листі № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року, щодо того, що суд повинен приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою.

Отже, з урахування усього переліченого вище, за наслідками підготовчого провадження, суд вважає за необхідне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу» закрити у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Окрім того, постановляючи ухвалу, суд також вважає за необхідне звернути увагу сторін і на те, що пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону № 540-ІХ від 30.03.2020 року, який набрав чинності з 02.04.2020 року), визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 цього Кодексу (строк на апеляційне оскарження), продовжуються на строк дії такого карантину.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі; статтею 16 Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.1948 року й ратифікованої Україною в 1973 році; статтями 1, 2 та 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, учиненої в Гаазі 05.10.1961 року та ратифікованої Законом України № 2933-ІІІ від 10.01.2002 року; статтями 9, 26, 51 і 55 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Стрижак проти України» від 08.11.2005 року (заява № 72269/01); статтями 1, 2, 58, 60, 63, 75 - 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005 року (зі змінами та доповненнями); Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води); Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом; статтями 1 - 5, 7, 12, 13, 18, 42, 43, 76 - 80, 89, 128 - 131, 200, 211, 214, 223, 255, частиною 2 статті 256, пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259 - 261, частинами 5 та 11 статті 272, частиною 2 статті 352, пунктом 15 частини 1 статті 353, частиною 2 та 3 статті 354, статтями 496, 497, пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві положення» та підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),-

у х в а л и в:

Закрити провадження у справі з єдиним унікальним № 631/1083/19 (провадження № 2/631/290/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу» у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що у зв`язку із закриттям провадження у цій справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Повідомити позивача ОСОБА_1 , що вирішення питання щодо розірвання шлюбу, укладеного 24.05.2019 року між нею та відповідачем, зареєстрованого муніципалітетом Арадіпу району Ларнака, що на Кіпрі (свідоцтво про одруження бланку D (частина 12 (4) віднесено до юрисдикції відповідного компетентного органу за законодавством країни Ізраїль.

Копію цієї ухвали негайно надіслати позивачу ОСОБА_1 , а також всім іншим учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду або до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи через Нововодолазький районний суд протягом п`ятнадцяти днів з цього дня, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повної ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскільки ухвалу постановлено під час дії карантину, перебіг цих строків у повному обсязі починається у день, наступний за днем закінчення карантину.

Ухвала, що набрала законної сили, обов`язкова для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання ухвали є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Скорочену ухвалу було постановлено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору, підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику 22.04.2020 року.

Повну ухвалу складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 27.04.2020 року.

Суддя: С. В. Мащенко