Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 297/2617/16-ц

провадження № 61-5140св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 11 грудня 1999 року по

28 січня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2001 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на ім`я ОСОБА_2 , яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на наведене, позивач просила у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області

від 28 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі. Оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами за час шлюбу, суд дійшов висновку, що зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя є рівними, а тому в порядку його поділу визнав за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 грудня

2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 про порушення свого права дізналася після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 у 2008 році, а з вказаним позовом до суду звернулася у 2016 році, тобто після спливу позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_2 у заяві про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску ОСОБА_1 позовної давності, апеляційний суд не звернув увагу, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, перебіг позовної давності у три роки обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а не від дати розірвання шлюбу, та не надав належної оцінки доводам

ОСОБА_1 щодо її обізнаності про порушене право лише у листопаді 2016 року у зв`язку з поданням позову ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Апеляційний суд не врахував положень статей 68, 72 СК України щодо права спільної сумісної власності подружжя у разі розірвання шлюбу, не встановив початок перебігу позовної давності, а отже зроблений ним висновок про її застосування є передчасним.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира була придбана подружжям у шлюбі, а тому є його спільною сумісною власністю, а отже позивач має право на Ѕ частину квартири. Апеляційний суд відхилив посилання відповідача на пропуск позовної давності, оскільки початок перебігу позовної давності пов`язується не з моментом розірвання шлюбу, як помилково вважав відповідач, а з моментом, коли особа (в даному випадку - позивач) дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності на набуте у шлюбі майно, яке із розірванням шлюбу не припинилося. ОСОБА_1 про порушення свого права власності дізналася лише в листопаді 2016 року у зв`язку з пред`явленням до неї позову ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку. Доказів, які б спростовували такі твердження, відповідач не надав, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, як самостійної правової підстави для відмови у задоволенні позову.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, правильно вирішивши спір по суті, допустив порушення норм процесуального права, оскільки направлені на адресу відповідача судові повістки повернулися до суду без вручення з поміткою «за закінченням терміну зберігання», що не є належним доказом повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, та не свідчить про відмову сторони від одержання судової повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18). Заяву про перегляд заочного рішення також було розглянуто за відсутності відповідача, за відсутності доказів повідомлення ОСОБА_2 про час і місце розгляду його заяви, що не відповідає вимогам частини другої статті 6, частини першої статті 27, частини першої статті 230 та інших норм ЦПК України 2004 року щодо права сторони знати про розгляд її справи та обов`язку суду повідомити про такий розгляд.

Узагальнені доводи касаційної скарги та позиції учасників справи

У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якій він просив скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судам норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що апеляційний суд необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідка

ОСОБА_4 , яка підтвердила б факт порушення права володіння, користування та розпорядження позивача на спірну квартиру ще у 2008 році, що було б підставою для застосування позовної давності, тим самим суд апеляційної інстанції не встановив усіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та порушив принцип змагальності сторін та рівності їх прав на надання суду доказів на обгрунтування власної позиції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника

ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстровану шлюбі з 11 грудня

1999 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Від шлюбу подружжя має дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає з матір`ю.

29 грудня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Мирончук О. В., відповідно до якого ОСОБА_5 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за 15 003,00 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Згідно з статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на момент придбання спірного житлового приміщення, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Конструкція, як статті 22 КпШС України так і статті 60 СК України, яка кореспондується з вказаною статтею КпШС України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України, який був чинним на момент придбання спірного житла, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Зазначеним положенням частини першої статті 24 КпШС України відповідають положення частини першої статті 57 СК України, яка визначає правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі і ОСОБА_5 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження придбання її за особисті кошти (кошти одержані в дар під час шлюбу тощо), зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними, а тому позивач має право на Ѕ частину спірного майна.

Щодо застосування судами попередніх інстанцій позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня

2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що у 2016 році ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, предметом якого є право користування ОСОБА_1 квартирою

АДРЕСА_1 , тобто саме з цього часу позивач дізналася про порушення свого права щодо володіння, користування та розпорядженням зазначеною квартирою, та у жовтні 2016 року звернулася з позовом до суду про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач звернулася за захистом порушеного права в межах строку позовної давності, а тому відсутні підстави для її застосування.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд у порушення норм процесуального права необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідка, який міг підтвердити, що право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру було порушене ще у 2008 році, є непереконливими, оскільки апеляційний суд надав належну оцінку наведеним у клопотанні підставам виклику свідка та вирішив його у визначеному процесуальним законом порядку.

Ураховуючи, що матеріали справи містять письмові докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 дізналася про порушення права власності на спірне нерухоме майно у 2016 році, покази свідка за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути достатнім доказом на підтвердження того, що про порушення свого права позивачеві було відомо до 2016 року.

Інші доводи касаційної скарги законність та обгрунтованість рішення суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак