Постанова

Іменем України

28 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 310/1665/16-ц

провадження № 61-41868св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року у складі колегії суддів Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив: визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частині кожному на житловий будинок АДРЕСА_1 , придбаного за договором купівлі - продажу від 14 березня 2012 року; визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частині кожному на земельну ділянку площею 0,1786 га, що знаходиться за цією ж адресою.

Позов мотивовано тим, що з 18 липня 2009 року по 19 січня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторонами було придбано майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 згідно договору купівлі - продажу від 14 березня 2012 року, земельна ділянка, площею 0,1786 га, що знаходиться за цією ж адресою, згідно договору купівлі - продажу від 14 березня 2012 року; двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі - продажу від 06 червня 2014 року.

Житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_3 , земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0710 га за цією ж адресою отримано ОСОБА_1 в дар від свого батька ОСОБА_4 в період шлюбу з відповідачем.

Батько позивача - ОСОБА_4 придбав вказані об`єкти нерухомості 02 жовтня 2008 року, тобто був власником будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 з 02 жовтня 2008 року по 22 жовтня 2010 року. У цей період проводилися будівельні роботи, а саме: зроблено до будинку прибудову, побудовано будівлю літнього типу, зроблено ремонт в будинку. У січні 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переїхали до будинку по АДРЕСА_3 , на постійне проживання. Усі ремонтні роботи в будинку, будівництво та благоустрій були завершені, але всі роботи по ремонту та будівництву проводилися, як самочинні. Усі договори на проведення будівельних робіт, складення кошторисів, здійснювались ОСОБА_4 , а позивач за його та власні кошти придбавав будівельні матеріали, допомагав у будівництві фізично.

Після закінчення будівельних робіт, необхідно було узаконити проведені поліпшення. Разом з тим, ОСОБА_4 вказаних дій не вчинив у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та подарував вказане нерухоме майно позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер та після його смерті будівництво і ремонтні роботи за адресою: АДРЕСА_3 , не велися.

У 2013 році позивач, як власник будинку, почав узаконення покращень, зроблених ще за життя батька. Про факт наявності прибудови та будівлі літнього типу свідчить технічний паспорт від 02 грудня 2011 року, в якому зазначено, що прибудова літ а-11 - поверхова та будівля літнього типу літ В - двоповерхова побудовані в 2009 році. Дата закінчення будівництва цих 2-х об`єктів також вказана в «Звіті про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта» від 26 червня 2013 року.

Правовстановлюючі документи на будинок з покращеннями були отримані позивачем за час шлюбу. Однак відповідач не може бути учасником спільної сумісної власності на зазначене майно, оскільки майно набуте позивачем хоч і під час шлюбу, але в дар, а відповідач грошової та трудової участі у будівництві жилого будинку не брала.

Та обставина, що будинок з покращеннями був зареєстрований в період шлюбу, не є доказом того, що він набутий за спільні кошти.

Будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю позивача, як такий, що отримано в дар та поліпшення до якого зроблені дарувальником до моменту укладення договору дарування. Тому, віднесення вказаного будинку до спільної сумісної власності подружжя є неправомірним, а отже, цей будинок не підлягає поділу.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просила: визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0, 071 га за адресою: АДРЕСА_3 .

Зустрічний позов мотивовано тим, що з 18 липня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду від 25 грудня 2015 року.

В період шлюбу та спільного проживання, та кошти сімейного бюджету ними були придбані: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, площею 0,1786 га по АДРЕСА_1 ; автомобіль NISSAN X-TRAIL реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіль NISSAN JUKE реєстраційний номер НОМЕР_2 . Зазначені об`єкти є спільним сумісним майном подружжя.

Що стосується квартири АДРЕСА_2 , то хоча вона і придбана у період шлюбу за договором купівлі-продажу, але є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки придбана за її особисті кошти, що підтверджується застереженням у пункті 5.4 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 червня 2014 року, у якому зазначено, що чоловік покупця, ОСОБА_1 , надав згоду на укладання цього договору, та свідчить, що предмет договору буде перебувати в особистій власності позивача, оскільки придбається за її особисті кошти, справжність підпису засвідчена - ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу.

Крім того, існують підстави для визнання спільним майном подружжя житлового будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 22 жовтня 2010 року.

Так, в період з 22 жовтня 2010 року по жовтень 2013 року ними за кошти сімейного бюджету здійснено реконструкцію житлового будинку «А» з прибудовою літ. «а» та будівництво будівлі літнього типу літ. «І».

У житловому будинку літ. «А» сторонами здійснено реконструкцію з розширенням, що призвело до зміни планування приміщенням будинку, до збільшення житлової та загальної площі будинку. Змінено та облаштовано конструктивні елементи будинку, а саме: замінено дах і вікна; міжкімнатні та вхідні двері; сходи на другий поверх; здійснене зовнішнє та внутрішнє утеплення будинку; встановлено гаражні ворота, всі приміщення обшито гіпсокартоном; стіни першого поверху та хол другого поверху покриті декоративною штукатуркою, усі інші приміщення урсулом та шпалерами; демонтовано підлогу, підлогу першого поверху викладено плиткою, другого - застелене ковроліном. Другий поверх будинку облаштовано системою каналізації; встановлено нову сантехнику: замінено систему опалення (труби, батареї, котел); в санвузлах облаштовано систему тепла підлоги; по всьому будинку замінено електропроводку; та встановлено новий лічильник електроенергії; замінено на систему водопостачання; облаштовано камін та новий димохід, зроблено новий каналізаційний колодязь.

За кошти сімейного бюджету було збудовано будівлю літнього типу «В». Облаштовано придомову територію - біля будинку «а» зроблено відмостку, двір викладено декоративною плиткою, замінено паркан, встановлено ворота з системою автоматичного управління, дитячий майданчик.

За таких обставин, з урахуванням здійснених поліпшень нерухомого майна та їх істотність, ОСОБА_2 вважає, що є підстави для визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_3 , а також земельної ділянки за вказаною адресою, призначену для обслуговування вказаного домоволодіння.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року у складі судді Черткової Н. І. позов ОСОБА_1 задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1786 га,за цією ж адресою.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3000 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,071 га по АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 6340,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що реконструкція та будівництво житлового будинку під літ. «А», прибудови «а» та будівництво будівлі літнього типу під літерою «В» за адресою: АДРЕСА_3 , здійснювалось в період з 22 жовтня 2010 року по 26 липня 2013 року, тобто в період, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мали сімейні стосунки, у тому числі, спільно мешкали, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, а отже є встановленим факт, що кошти, які були витрачені на реконструкцію та будівництво спірного будинку є коштами спільного сімейного бюджету.

Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, судом встановлено не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя.

Суд, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , також взяв до уваги висновок судово-технічної експертизи від 25 листопада 2016 року, відповідно до якого в період з 22 жовтня 2010 року по 19 січня 2016 року в будинку АДРЕСА_3 виконано ремонтно-будівельні роботи з покращення фізичного стану та якісних характеристик об`єкта дослідження.

На підставі проведених досліджень експертом встановлено, що ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_3 у період з 22 жовтня 2010 року по 19 січня 2016 року, внаслідок реконструкції з розширенням житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ. «а» та будівництва будівлі літнього типу літ. «В», проведення у будинку капітального ремонту, збільшилась на 1 080 555 грн.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання будинку АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя Пономарьових, його поділу у рівних частках між сторонами по справі, є законними і обґрунтованими. Також підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності земельної ділянки та її розподілу, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , на якій розташований будинок.

Вказане рішення суду першої інстанції оскаржувалось ОСОБА_1 в апеляційному порядку в частині задоволення судом зустрічного позову.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення зустрічного позову.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 42,75 % будинку АДРЕСА_3 , що становить 2/5 його частки.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину будинку АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за зустрічною позовною заявою 3393,15 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у справі вже був власником житлового будинку АДРЕСА_3 , вартість якого на день укладення договору дарування складала 1 446 912 грн., а тому зазначена частина майна є особистою власністю ОСОБА_1 та не може бути об`єктом поділу.

Оскільки, вартість спірного житлового будинку збільшилась внаслідок здійснення за час шлюбу покращень, проведення переобладнання та ремонтних робіт до 2 527 467,00 грн, вартість збільшення складає 1 080 555 грн (2 527 467 - 1 446 912), що складає 42,75 % від вартості всього майна. Відповідно 42,75 % збільшень житлового будинку становить 2/5 частини житлового будинку.

Таким чином, відповідно до вимог статті 62 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є 2/5 частини житлового будинку, які підлягають поділу між подружжям.

Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,071 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок не розділений в натурі і таких вимог ОСОБА_2 не заявлялось, тому визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки за нею є передчасним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням апеляційного суду в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_3 , визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/5 частину цього будинку, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати прийняту апеляційним судом в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних зустрічних позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що ОСОБА_2 повинна була довести свою участь у реконструкції житлового будинку та прибудови своєю особистою працею або розміром грошових коштів, які вона витратила на реконструкцію та будівництво та які призвели до збільшення вартості майна. Та обставина, що будинок з поліпшеннями був зареєстрований в період шлюбу, не може вважатись доказом того, що він набутий за спільні кошти.

Вирішуючи спір в оскаржуваній частині задоволених вимог зустрічного позову, апеляційний суд послався на положення статті 60 СК України та послався на те, що конструкція цієї норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, суд мав застосувати спеціальну норму статті 62 СК України, яка саме і регулює правовідносини, які склались між сторонами стосовно збільшення вартості житлового будинку АДРЕСА_3 .

За змістом статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя. ОСОБА_2 повинна була довести свою участь або особистою працею або розміром грошових коштів, які призвели до збільшення вартості житлового будинку, однак вказаний процесуальний обов`язок під час розгляду справи нею не виконано.

Суд мав встановити походження коштів, за які проводилась реконструкція житлового будинку та зведення будівель, джерело їх набуття. Разом з тим, цих обставин апеляційним судом не встановлено. Справу вирішено формально, чим порушено право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду апеляційної інстанції оскаржується ОСОБА_1 виключно в частині задоволення вимог зустрічного позову про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_3 , а також визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/5 частину цього будинку, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає судове рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів касаційної скарги.

В іншій частині судові рішення сторонами не оскаржуються, тому колегія суддів не вдається до оцінки і аналізу правильності висновків судів у неоскарженій частині.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року вересня 2016 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що «стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю».

Таким чином, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Отже майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності.

У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 був власником житлового будинку АДРЕСА_3 , вартість якого на день укладення договору дарування складала 1 446 912 грн, тобто зазначена частина майна є особистою власністю ОСОБА_1 та не може бути об`єктом поділу.

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 25 листопада 2016 року вартість вказаного житлового будинку станом на 19 січня 2016 року становить 2 527 467 грн. Вартість житлового будинку станом на 22 жовтня 2010 року становить 1 446 912 грн. Ринкова вартість невід`ємних покращень нерухомого майна розраховується як різниця між ринковою вартістю нерухомого майна з поліпшенням та ринковою вартістю нерухомого майна без покращень становить: 1 080 555 грн (2 527 467 - 1 446 912).

Таким чином, вартість спірного житлового будинку збільшилась внаслідок здійснення за час шлюбу покращень, проведення переобладнання та ремонтних робіт до 2 527 467 грн, вартість збільшення складає 1 080 555 грн, що складає 42,75 % від вартості всього майна. Відповідно 42,75 % збільшень житлового будинку становить 2/5 частини житлового будинку.

Тобто, на підставі статті 62 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є 2/5 частини житлового будинку, які підлягають поділу між подружжям.

Установивши, що збільшення вартості спірного житлового будинку є істотним у розумінні статті 62 СК України, апеляційний суд, з урахуванням конкретних обставин справи, обґрунтовано визнав за ОСОБА_2 право на 1/5 частку спірного житлового будинку.

Аргумент касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірний будинок набутий ним у дар, а поліпшення, переобладнання та ремонтні роботи здійснювались попереднім власником (його батьком), тому на підставі пункту 2 частини першої статті 57 СК України є його особистою власністю, колегія суддів відхиляє, оскільки за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, таке майно може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, вказані доводи спростовуються обставинами, встановленими судами на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, зокрема тим, що ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 був власником житлового будинку АДРЕСА_3 , а реконструкція та будівництво житлового будинку під літ. «А», прибудови «а» та будівництво будівлі літнього типу під літерою «В» за вказаною адресою здійснювалось в період з 22 жовтня 2010 року по 26 липня 2013 року, тобто в період, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, а отже є встановленим факт, що кошти, які були витрачені на реконструкцію та будівництво спірного будинку, є коштами спільного сімейного бюджету.

Доводи касаційної скарги, що судом помилково застосовано положення статті 60 СК України, а не положення спеціальної норми статті 62 СК України, є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваної постанови апеляційного суду, згідно із яким при вирішенні спору та визнанні об`єктом права спільної сумісної власності подружжя 2/5 частини житлового будинку, які підлягають поділу між подружжям, судом правильно застосовано положення статті 62 СК України у поєднанні зі статтею 57 цього ж Кодексу.

Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, дослідження нових доказів і встановлення на їх підставі обстави про належність спірного будинку із здійсненими істотними поліпшеннями до його особистої власності.

Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у справі, яка переглядається, апеляційний суд дав оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська