Ухвала

Іменем України

16 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 451/110/16

провадження № 61-5921ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області про поновлення на роботі й оплату праці за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області про визнання протиправним та скасування наказу № 42 від 28 грудня 2015 року, поновлення на роботі на посаді прибиральниці Дмитрівського навчально - виховного комплексу (НВК) Радехівського району Львівської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона працювала на посаді прибиральниці службових приміщень Дмитрівського НВК з 01 квітня 1985 року. Наказом від 28 грудня 2015 року № 42 її звільнено за пунктом 3 статті 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним і необґрунтованим, оскільки директор Дмитрівського НВК ОСОБА_3 28-29 грудня 2015 року наказами по установі звільнила з роботи одночасно чотирьох прибиральниць, в тому числі її. Відносно неї складено акт від 04 грудня 2015 року про неналежне прибирання закріпленої за працівником площі, а наказом № 74 від 07 грудня 2015 року накладено дисциплінарне стягнення. 16 грудня 2015 року складено акт про неналежне прибирання класних кімнат початкової школи. Про вказані акти вона дізналася лише з тексту наказу про звільнення. Директор Дмитрівського НВК ОСОБА_3, приймаючи наказ про її звільнення, керувалася не трудовим законодавством, а лише особистими мотивами, пов`язаними з тим, що працівники порушили перед директором питання про вжиття заходів щодо дератизації приміщень. Однак ОСОБА_3 усно доручила прибиральницям за власний рахунок без спеціальних засобів захисту провести дератизацію приміщень, що не входило в їх обов`язки. Вказане вище стало підставою для складання зазначених актів та наступного звільнення її із займаної посади. Просила визнати протиправним та скасувати наказ Дмитрівського НВК від 28 грудня 2015 року № 42, поновити її на роботі на посаді прибиральниці та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2015 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Дмитрівського НВК від 28 грудня 2015 року № 42. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді прибиральниці Дмитрівського НВК. Стягнуто з Дмитрівського НВК на користь ОСОБА_1 4 708, 60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 грудня 2015 року по 04 квітня 2016 року включно (сума визначена з врахуванням податків та обов`язкових платежів). Стягнуто Дмитрівського НВК на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 2 022,77 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2016 року заяву представника позивача ОСОБА_4 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді прибиральниці Дмитрівського НВК з 28 грудня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року апеляційні скарги Дмитрівського НВК задоволено. Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 20 квітня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року залишено без змін.

04 червня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року за нововиявленими обставинами і залишено це судове рішення в силі.

Суд апеляційної інстанції, виходив з того, що вказані заявником обставини не є нововиявленими, оскільки не мають істотного значення для розгляду справи, не спростовують обставин, встановлених судом на час розгляду справи, та не впливають на висновки суду при ухваленні судового рішення.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

23 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року, в якій просить скасувати зазначене вище судове рішення та задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року та ухвалити нове про залишення в силі рішення суду першої інстанції від 04 квітня 2016 року та додаткового рішення цього ж суду від 20 квітня 2016 року, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням судами норм процесуального права.

Вважає, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано всі обставини справи, не досліджені всі докази, а висновки суду ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства.

На думку заявника судами неправильно застосовано частину другу статті 47, пункт перший частини другої статті 423 ЦПК України, частину четверту статті 149 КзпП України, статтю 147 КЗпП України, не надавши належної оцінки доказу, а саме листу № 276 від 10 травня 2019 року, а також не взявши до уваги обставину відсутності трудового договору, що виключає можливість його розірвання, на які вона посилається як на нововиявлені обставини.

Касаційна скарга ОСОБА_1 також мотивована тим, що судом апеляційної інстанції в порушення пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відмовлено у відводі суддів Приколоти Т. І., Ніткевича А. В. та Левика Я. А. Бойко М. А., а тому підставою для скасування судового рішення вказує розгляд справи неповноважним складом суду.

Аркуші оригіналу ухвали Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року не мають штрихкоду, а копії вказаної ухвали, які були видані представникам заявника не відповідають оригіналу.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення - у випадках, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Відповідно до статтей 423, 424 ЦПК України, рішення суду, яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими обставинами, зокрема у зв`язку з наявністю істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звернулася із заявою, на час розгляду справи.

Така заява може бути подана протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» від 30 березня 2012 № 4 (далі за текстом - Постанова) нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Зазначена норма містить вичерпні підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Слід розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Оцінивши належним чином всі докази у справі, встановивши, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог статтей 40, 47, 147, 235 КЗпП України, суд апеляційної інстанції з`ясовував, зокрема, чи вірно до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення, оскільки це входить до предмету доказування у справах про поновлення на роботі. Апеляційний суд прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову. При цьому, позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, в його обґрунтування посилалась саме на те, що трудові відносини з неї припинено незаконно. Однак однією із нововиявлених обставин вона вважає те, що між сторонами не виникли трудові відносини за відсутності трудового договору, які не можуть бути припинені в будь-який спосіб, зокрема, шляхом розірвання трудового договору. У цій частині позивач протирічить сама собі, оскільки посилається на відсутність трудового договору з відповідачем, який не може бути розірваний, і разом з тим просить поновити її на роботі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

На підставі встановленого, суд приходить до висновку, що наведені ОСОБА_1 обставини не спростовують покладених в основу рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року фактів та не впливають на висновки суду під час ухвалення цього рішення таким чином, що якби ці обставини були відомі особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. Наведені заявником обставини не можуть бути визнані нововиявленими для перегляду вказаного вище рішення суду апеляційної інстанції, оскільки не мають істотного значення для розгляду справи, не спростовують обставин, встановлених судом на час розгляду справи, та не впливають на висновки суду при ухваленні судового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції відхилив заявлений її представником ОСОБА_5 та підтриманий представником ОСОБА_6 відвід суддям Приколоті Т. І., Ніткевичу А. В. та Левику Я. А., у зв`язку з чим порушив пункт 5 частини першої статті 36 ЦПК України та частину першу статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Заявлені представниками ОСОБА_1 відводи були мотивовані тим, що судді Приколота Т. І., Ніткевич А. В. брали участь у розгляді іншої аналогічної справи у якій допустили грубі порушення норм матеріального і процесуального права, а суддя Левик Я. А. входив у склад колегії суддів, якою 15 листопада 2017 року винесено ухвалу про відмову у задоволенні її заяви про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи або якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді.

Обставини, викладені у заявах про відвід суддів Приколоти Т. І., Ніткевича А. В. та Левика Я. А., не свідчать про наявність підстав передбачених статтями 36, 37 ЦПК України для задоволення поданих заяв, та між іншим про пряму чи побічну заінтересованість цих суддів у результатах розгляду справи і не викликають сумнівів у їх об`єктивності та неупередженості. Тому в апеляційного суду не було підстав для задоволення відводу.

Вказані доводи касаційної скарги спростовані в ухвалі апеляційного суду та надано їм правову оцінку, а тому касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Керуючись частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області про поновлення на роботі й оплату праці за час вимушеного прогулу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко