Ухвала
29 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 761/17574/19
провадження № 61-7280ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,
розглянувши касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на постанову Київського апеляційного суду від 30 березня 2020 року у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до наказу командира військової частини № 274 від 26 грудня 2016 солдат ОСОБА_1 був призначений на посаду водія 3-го автомобільного відділення 1-го автомобільного взводу автомобільної роти. Відповідно до наказу командира частини № 71 від 10 лютого 2017 року про закріплення транспортних засобів за водіями частини на 2017 рік за ОСОБА_1 був закріплений службовий автомобіль «ДеоЛанос» військовий номер НОМЕР_2 , який є власністю держави. 30 грудня 2017 року в місті Києві по вул. Глибочицькій 12, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ДеоЛанос» військовий номер НОМЕР_2 , при здійсненні повороту ліворуч не надав дорогу автомобілю Фольксваген державний номерний знак НОМЕР_3 , що рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого здійснив з ним зіткнення. В результаті даної ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопоруш ення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Згідно звіту № 2633 від 25 січня 2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля DaewooLanos реєстраційний номер НОМЕР_2 склала 148 987,01 гривень (включаючи ПДВ на запасні частини, матеріали пофарбування).

За вказаних обставин, посилаючись на вимоги статті 1166 ЦК України та на пункт 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою ВРУ від 23 червня 1995 року, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії У країни просила стягнути з відповідача 148 987,01грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року позов військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 870,80 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 768,40 грн судового збору.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, командир військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 20 січня 2020 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2020 року апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 задоволено частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року скасовано.
Провадження у справі у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення коштів закрито.
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на постанову Київського апеляційного суду від 30 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) 2 102 грн.
Ціна позову в цій справі становить 148 987,01 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 761/17574/19 є малозначною в силу вимог закону.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Зазначення в постанові Полтавського апеляційного суду від 02 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалені у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на постанову Київського апеляційного суду від 30 березня 2020 року у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко