Справа № 710/1610/19
Провадження № 2/710/83/20
УХВАЛА

28.04.2020 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Бараненко А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

10.12.2019 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить стягнути відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 52080,44 грн.

Свій позов позивач мотивує тим, що 05.09.2018 ОСОБА_2 , відповідач по справі, звернувся до позивача з проханням надати виконавчій службі заяву про те, що він виплатив позивачу борг по аліментах в сум 47205,25 гри., щоб він мав можливість виїхати на заробітки за кордон, оскільки виконавча служба винесла постанову про тимчасове обмеження виїзду за межі України. Враховуючи, що відповідач не мав роботи в України, а отже не міг виплачувати аліменти, позивач погодилась, а відповідач натомість надав нотаріально завірену заяву про сплату заборгованості у вказаній сумі до 05.09.2019, про що добре знав. Така заява засвідчена приватним нотаріусом Шполянського нотаріального округу Білоусом В.П. та зареєстрована у реєстрі за № 11.69. Однак відповідач свої зобов`язання згідно усного договору та вказані в борговій розписці строки не виконав. Позивач неодноразово звертався до нього з вимогою повернути гроші, адже відповідач декілька разів їздив за кордон, однак ОСОБА_2 гроші не повертає. Тому позивач звернувся до суду.

У судове засідання позивач з`явився, вказав, що позов підтримує у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання з`явився, вказав, що позов визнає частково, зокрема в частині стягнення коштів в сумі 47205,25 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, дослідивши матеріали справи, вирішуючи питання стосовно можливості прийняття визнання відповідачем позову в частині стягнення коштів в сумі 47205,25 грн., керуючись положеннями ч. 4 ст. 206 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність відмови у прийнятті визнання відповідачем позову в цій частині, оскільки вважає, що таке визнання суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

В обґрунтування свого позову позивач вказує на те, що 05.09.2018 відповідач по справі звернувся до позивача з проханням надати виконавчій службі заяву про те, що він виплатив позивачу заборгованість по аліментах 47205,25 грн., щоб він мав можливість виїхати на заробітки за кордон, оскільки виконавча служба винесла постанову про тимчасове обмеження виїзду за межі України. Відповідач натомість надав нотаріально завірену заяву про сплату заборгованості у вказаній сумі до 05.09.2019. Однак відповідач свої зобов`язання згідно усного договору та вказані в борговій розписці строки не виконав. Позивач визначає, надану відповідачем заяву, як договір позики та вказує, що грошова сума за договором позики підлягає стягненню в судовому порядку за час користування грошима станом на 10.12.2019. Тобто на день подачі позову до суду сума боргу з урахуванням 3% річних згідно розрахунку складає 52080,44 грн.

Однак, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Про факт передачі коштів у вищевказаній заяві не йдеться. До того ж зі змісту заяви стає очевидним, що мова йде про заборгованість по сплаті аліментів. Отже, дана заява, вочевидь, не відповідає критеріям, що давали б змогу визначити її як договір позики.

Крім того, в позовній заяві йдеться про те, що у Шполянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відкрите виконавче провадження за виконавчим листом №2/710/1184/2014 від 25.12.2014 Шполянського районного суду про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі ј частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 03.12.2014 і до повноліття дитини та виконавче провадження за виконавчим листом №2/710/651/2017 від 27.12.2017 Шполянського районного суду про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі ј частини всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 12.09.2018 і до повноліття дитини.

Отже, рішеннями Шполянського районного суду Черкаської області вже вирішувалися питання про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача.

Відповідно до ч.ч. 4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Натомість позивач в процесі виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей звернувся безпосередньо до суду про стягнення визначеної ним самим суми заборгованості за аліментами.

Водночас згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону, п. 2 розділу І Інструкції примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону, п. 1 розділу ІІ Інструкції виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Підстави закінчення виконавчого провадження передбачені ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Позивач вказує, що він надав виконавчій службі заяву про те, що відповідач виплатив позивачу заборгованість по аліментах.

Серед вичерпного переліку підстав для закінчення виконавчого провадження відсутня така підстава як заява стягувача.

В Інструкції з організації примусового виконання рішень, а саме розділі XVI. Особливості виконання рішень про стягнення аліментів, не передбачений порядок закінчення виконавчого провадження за заявою стягувача.

Відповідно до ч.8 розділу ХVІ. «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

Натомість відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Таким чином, задоволення позову в даній справі призведе до необхідності у видачі виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження по стягненню з відповідача на користь позивача аліментів, які, водночас, підлягають стягненню з відповідача на підставі виконавчих листів, виданих Шполянським районним судом 25.12.2014 та 27.12.2017.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Вищевказані обставини свідчать про відсутність підстав для прийняття судом визнання позову відповідачем.

На підставі наведеного та керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 1, 5, 18, 26, 39, 37, 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 1046 ЦК України, ст.ст.198, 200, 206, 260, 261 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову в частині стягнення коштів в сумі 47205,25 грн. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та продовжити судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.П. Побережна