КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/8584/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6635/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Жука М.В., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 123 692,39 грн. за кредитним договором № б/н від 19 жовтня 2011 року та судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19 жовтня 2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 3 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. При укладанні договору сторони керувалися ст. 634 ЦК України про договір приєднання.

Вказував, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Проте відповідач не виконала зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31 травня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 123 692,39 грн., з яких: 2 844,42 грн. - заборгованість за кредитом, 112 781,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 700,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5 866,30 грн. - штраф (процентна складова), які позивач просив стягнути з відповідача (а.с. 5-7).

27 січня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просила застосувати до заявлених вимог позивача строк позовної давності (а.с. 65).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 66, 68-71).

Не погодившись з рішенням районного суду, 21 лютого 2020 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити (а.с. 74-87).

На обґрунтування скарги зазначила, що строк кредитної картки відповідача закінчився в останній календарний день березня 2018 року, що підтверджується довідкою про видачу кредитних карт. Тобто позивач мав право звернутися з даним позовом до кінця березня 2021 року. Однак позивач звернувся до суду з позовом у 2019 році - до спливу строку позовної давності, а тому висновки суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними. Вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази, які відповідачем не спростовані, а тому позов підлягає задоволенню.

13 квітня 2020 року Київським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому вона просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. На обґрунтування відзиву зазначила, що 11 березня 2004 року повністю погасила заборгованість за карткою, яка була видана у 2011 році, Банк звернувшись до суду із позовом у липні 2019 року пропустив строк позовної давності про застосування якого відповідачка заявила в суді першої інстанції письмовою заявою, а тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові (а.с. 96-101).

За правилами частини 13 статті 7, частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та заяву відповідача про застосування наслідків пропуску кредитором строку позовної давності, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», в якій зазначила, що бажала отримати платіжну картку кредитка «Універсальна» (а.с. 11).

До позовної заяви банком було долучено фотокопію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» по договору ОСОБА_1 . Проте копія довідки є нечитабельною, у зв`язку з чим встановити її зміст не вбачається за можливе (а.с. 12).

У позові зазначено, що ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 3 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Процентна ставка за користування кредитом становила 30% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Повернення кредиту повинно було здійснюватися шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі та в порядку, визначеному договором.

Також банком було додано до позовуВитяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256 (а.с. 13).

Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19 жовтня 2011 року, укладеного між Банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2019 року утворилася заборгованість до стягнення у розмірі 123 692,39 грн., з яких: 2 844,42 грн. - заборгованість за кредитом, 112 781,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 700,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5 866,30 грн. - штраф (процентна складова), які позивач просив стягнути з відповідача (а.с. 5-7).

До апеляційної скарги позивачем було долучено виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 17 лютого 2015 року по 19 листопада 2019 року, основна карта: НОМЕР_1 строк дії якої, за наданою до апеляційного суду довідкою Банку, сплив в лютому 2015 року (а.с. 77-79).

Також апелянтом надано до суду апеляційної інстанції довідку АТ КБ «Приватбанк» про надані ОСОБА_1 кредитні картки (а.с. 79).

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Подавши до районного суду, серед інших доказів, фотокопію довідки про умови кредитування зміст якої неможливо встановити, позивач на власний розсуд розпорядився процесуальними правами, проте відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цих Кодексом (коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом), а таких випадків у цій справі заявником не наведено і судом не встановлено.

Апелянт є позивачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки апелянт не навів поважних причин не подання цих доказів до районного суду, які були додані ним до апеляційної скарги, тому колегія суддів не прийняла їх до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 19 жовтня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19 жовтня 2011 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка Умов та правил належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Проте, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 жовтня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

Частиною 3 статті 1056-1 ЦК України визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини 4 статті 1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №347/1910/15-ц.

З наданого банком розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19 жовтня 2011 року щодо ОСОБА_1 починаючи з 01 вересня 2014 року банк почав застосовувати підвищену процентну ставку - 34,80% річних, а починаючи з 01 квітня 2015 року - 43,20% річних за користування кредитними коштами (а.с. 10).

Позивачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено, що відповідач була повідомлена про зміну процентної ставки, давала згоду на її зміну банком. Відповідно до розрахунку заборгованості пеня, комісія та штраф, які банк просив стягнути, нараховувалися також і після підвищення процентної ставки та обчислювалися з суми несвоєчасно сплачених процентів за підвищеною ставкою.

Встановивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження повідомлення позичальника у встановленому законом порядку про зміну процентної ставки, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по процентах, яка розрахована банком за підвищеною процентною ставкою, та відповідно пені, комісії та штрафів, які нараховані банком відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «Приватбанк» пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Колегія суддів погодилася з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Між сторонами укладено кредитний договір у формі анкети-заяви за зразком, розробленим банком. При цьому заява позичальника не містить умов щодо сплати процентів та інших платежів після закінчення дії договору.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

У анкеті-заяві позичальника від 19 жовтня 2011 року посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку позовної давності.

Оскільки Умови та правила, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку позовної давності, тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15.

Банк надав до суду розрахунок заборгованості за договором № б/н від 19 жовтня 2011 року ОСОБА_1 за період з 19 жовтня 2011 року по 31 травня 2019 року за виданою у жовтні 2011 року карткою: НОМЕР_1 строк дії якої сплив в лютому 2015 року (а.с. 8-10).

Судом встановлено, що останнє відрахування коштів за користування кредитним лімітом АТ КБ «Приватбанк» проводилося у березні 2014 року.

Банк звернувся до суду із зазначеним позовом 01 липня 2019 року, відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявила клопотання про застосування позовної давності та надала відповідну письмову заяву (а.с. 65).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск банком строку позовної давності, оскільки права банка щодо повернення кредиту були порушенні у березні 2015 року (наступний місяць після несплати позичальником обов`язкового щомісячного платежу і повернення кредитних грошей після закінчення строку дії картки). Отже, з березня 2015 року банк мав можливість звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості, проте, звернувся до суду 01 липня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявила відповідач.

Посилання апелянта на видачу відповідачці у березні-квітні 2014 року інших банківських карток, колегія суддів відхилила, оскільки у цій справі таких доводів позивач в позовній заяві не заявляв і відповідних доказів до районного суду не надавав.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова