провадження № 22-ц/824/5216/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 квітня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 лютого 2013 року у розмірі 143 870 грн. 16 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву від 12 лютого 2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 104 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. При укладенні договору відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що є безпідставним фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням, з урахуванням того, що відповідачем не оспорювалася заборгованість та не заявлялися позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідач не надав відзив та жодним чином не спростував доводи позивача. При цьому, позивач посилається на постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16. Відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якої зобов`язався їх дотримуватися. Відповідач також зобов`язався у подальшому самостійно знайомитися з усіма змінами Умов та правил, Тарифів на сайті банку. Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яка в подальшому перевипускалася. На картку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 104 000 грн. Із виписки чітко вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, розплачувався за товар у магазині, а, отже, й отримав кредитну картку. Відповідач частково погашав заборгованість за договором. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі та зрозумілі умови договору, жодних заперечень щодо розміру заборгованості за договором від відповідача не було, тобто, він погоджувався з розміром нарахованих відсотків та неустойки. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача. Банківська виписка має статус первинного документу та, як і розрахунок заборгованості, є належним та допустимим доказом у справі. Із виписки по рахунку вбачається, що відповідач скористався сервісом « ІНФОРМАЦІЯ_1 розстрочка». Відповідач самостійно не вносив кошти на погашення заборгованості за сервісом «Миттєва розстрочка», а тому заборгованість за даною послугою погашалася банком за рахунок овердрафту, встановленого на кредитну картку, в результаті чого заборгованість за тілом кредиту є більшою, ніж сума встановленого кредитного ліміту. Позивач також посилається на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17. Відповідач не спростовує факту укладення договору, з позовом про визнання недійсним кредитного договору не звертався, не оспорює наявність у нього заборгованості за тілом кредиту. При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити з положень ст. 364, 1054 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 12 лютого 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.9).

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 12 лютого 2013 рокустаном на 06 грудня 2018 року, яка підлягає стягненню, складає 143 870 грн. 16 коп. Вказана сума є заборгованістю по кредиту (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені заявлені вимоги належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 104 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав розрахунок заборгованості, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, АТ КБ «Приватбанк» не надав доказів, які підтверджують те, що позичальник виявив бажання отримати та отримав кошти саме у розмірі 104 000 грн.

Підписана позичальником анкета-заява не містить розміру бажаного кредитного ліміту, а також в ній не зазначено, яку картку виявив бажання отримати відповідач. У зв`язку з цим, неможливо встановити дійсний розмір наданих відповідачу кредитних коштів.

АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яка в подальшому перевипускалася. На картку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 104 000 грн.

Однак, отримання позичальником кредитних коштів у зазначеному позивачем розмірі не підтверджено жодними доказами.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач зазначає, що відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якої зобов`язався їх дотримуватися. ОСОБА_1 також зобов`язався у подальшому самостійно знайомитися з усіма змінами Умов та правил, Тарифів на сайті банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначає банк.

Підписом у анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що є договором приєднання, відповідач погодився з умовами та правилами. Однак, з цієї анкети-заяви не вбачається суми наданого кредитного ліміту, а, отже, застосування Умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року справа № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року справа № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року справа № 364/594/17, від 24 травня 2018 року справа № 630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року справа № 357/16301/15-ц, від 03 квітня 2019 року № 221/5089/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що відповідачем не оспорювалася заборгованість та не заявлялися позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідач не надав відзив та жодним чином не спростував доводи позивача.

Однак, невчинення ОСОБА_1 зазначених дій не свідчить про те, що він отримав кредит у зазначеному позивачем розмірі.

АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що із виписки чітко вбачається факт користування відповідачем грошима, отримання коштів через банкомати, розрахунок за товар у магазині, а, отже, й отримання кредитної картки. Відповідач частково погашав заборгованість за договором. Користуючись кредитними коштами, відповідач був обізнаний та йому були зрозумілі умови договору.

Проте, навіть якщо вчинення таких дій ОСОБА_1 мало місце, то це не свідчить про те, що позичальнику було надано кредит саме у розмірі 104 000 грн.

В апеляційній скарзі позивач також посилається на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, у якій зазначено, суди зробили помилковий висновок про відмову у задоволені позову з тих підстав, що позивачем не доведено факту підписання саме відповідачкою анкети-заяви на отримання кредитних коштів. Такі висновки судів попередніх інстанцій спростовуються матеріалами справи, зокрема, анкетою-заявою б/н від 03 лютого 2010 року, яка в установленому законом порядку недійсною не визнана.

Однак, у даній справі мають місце інші обставини, а саме анкета-заява не містить бажаної суми кредитного ліміту та виду кредитної картки.

Позивач також зазначає, що суд першої інстанції мав виходити з положень ст. 634 ЦК України. Разом з тим, рішення суду першої інстанції містить висновки щодо застосування ст. 634 ЦПК України.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просив взяти до уваги при розгляді справи в апеляційній інстанції довідку про відкриття рахунку, довідку про встановлення кредитного ліміту та виписку по рахунку, оскільки вказані докази підтверджують відкриття карткового рахунку, встановлення кредитного ліміту та користування кредитними коштами відповідачем. Із виписки по рахунку також вбачається, що відповідач скористався сервісом « ІНФОРМАЦІЯ_1 розстрочка».

До апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» додав довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 ; довідку з зазначенням номерів кредитних карток, дат їх відкриття та терміну дії; виписку за період з 01 січня 1999 року по 26 січня 2020 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

На момент подачі позовної заяви вказані докази були наявні у позивача, однак, він не подав їх до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» не навів об`єктивних причин, які перешкодили йому подати зазначені докази у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2020 року.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.