Справа № 216/1751/19
провадження 2/216/1237/20
РІШЕННЯ

іменем України

26 березня 2020 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Кузнецова Р.О.

за участю:

секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в приміщенні місцевого суду, в м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - виконавчого комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття особи з реєстрації місця проживання,-

встановив:

21 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - виконавчого комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття особи з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку, окрім позивача, зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка фактично більше року, а саме з лютого 2016 року, в зазначеному будинку не проживає. Факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу в реалізації права вільного розпорядження та володіння майном, що гарантовано Конституцією України, а саме, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідача, крім цього, позивач позбавлений права у встановленому порядку скористатися правом на субсидію по сплаті комунальних послуг. Враховуючи викладене, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням, та зняття її з реєстраційного обліку.

20 січня 2020 року на підставі ухвали суду, з метою виконання вимог частини 1 статті 189 Цивільного процесуального кодексу України розпочато підготовче провадження у справі, розгляд якої здійснюється у загальному порядку.

У підготовче судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні, не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, у підготовче судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про визнання позовних вимог, просила розглянути справу за її відсутності.

Представник третьої особи - виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

За приписами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 3245 від 30.07.2015, свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 3247 від 30.07.2015, виданих приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., які зареєстровані у Єдиному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з витягом від 30.07.2015, індексний номер витягу: 41454049, номер запису про право власності: 10607503, (а.с. 7-9) позивачу належить 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Інша частина вказаного будинку належить сину позивача - ОСОБА_3 .

В зазначеному будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради (а.с. 10).

Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації, складеного зі слів сусідів ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), засвідченим Головою квартального комітету №3 виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради Безмольною Т.І. від 20.03.2019, гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає з лютого 2017 року. (а.с. 11).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.(ст. 72 ЖК УРСР)

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд.

Із врахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст. 391 ЦК України, суд вважає, що реєстрація у житлову приміщенні відповідача за відсутності для того передбачених законом підстав, є перешкодою у користуванні позивачем зазначеним житловим будинком.

Так, як відповідач порушує права позивача, позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Разом з цим, суд зазначає, що зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_2 не потребує судового захисту, так як є похідним від задоволення судом вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та є підставою для зняття відповідача з реєстрації. Даний висновок ґрунтується на положеннях п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, оскільки позивач не заявляє вимог про стягнення судового збору з відповідача, про що зазначає у позові, суд вважає за необхідне судові витрати по справі залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 200, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 316, 319, 321, 383, 391, 406 ЦК України, ст. 71, 72, 150, 156 ЖК УРСР, суд,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - виконавчого комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття особи з реєстрації місця проживання,- задовольнити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням (житловим будинком), за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- третя особа: виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради, , місце знаходження: 50000, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, буд. 27.

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О.Кузнецов