Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

місто Київ

справа № 522/8700/15-ц

провадження № 61-37962св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у квітні 2015 року звернувся суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 невиплаченого залишку за договором банківського вкладу від 27 грудня 2013 року № 328823/12782/370-13 у розмірі 623, 69 дол. США; пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за кожний день прострочення виконання договору у розмірі 3 % від суми, яка підлягає поверненню після закінчення строку його дії за період з 06 січня 2015 року до 27 березня 2017 року у розмірі 15 174 дол. США; на відшкодування моральної шкоди - 10 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 27 грудня 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит»

(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) «Пенсійний» № 328823/12782/370-13, відповідно до умов якого він передав банку грошові кошти у сумі 500, 00 дол. США терміном до 01 січня 2015 року зі сплатою 11, 10 % річних за користування коштами, а 10 січня 2014 року поповнив свій вклад на суму 157, 50 дол. США.

Стверджував, що ОСОБА_2 не вжив своєчасно необхідних заходів задля запобігання настання неплатоспроможності банку, не надав своєчасно реальної фінансової підтримки банку, у зв`язку з чим ОСОБА_2 як власник банку (якому належать 97, 6693 % активів банку) має нести відповідальність відповідно до частини п`ятої статті 58 Закону України «Про банк та банківську діяльність». Зазначив, що 06 січня 2015 року ним отримано частину депозитного вкладу та відсотків за ним, проте повністю депозитний вклад виплачено не було, тому має право на повернення депозитних коштів у повному обсязі, а також отримання 3 % річних від простроченої суми та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог також зазначив, що відчуває себе приниженим, оскільки депозитний вклад підлягав поверненню 03 січня 2015 року, він постійно ходив до відділень банку, проте належні йому грошові кошти тривалий час не повертали. Вважав, що відсутні підстави для застосування положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки строк дії договору банківського вкладу закінчився 01 січня 2015 року, а тимчасова адміністрація введена в банку тільки восени 2015 року. Посилався на те, що унаслідок психологічних мук та страждань через неповернення його коштів у нього погіршився стан здоров`я, він вимушений був проходити лікування серцево-судинної системи.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Третя особа позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу у розмірі 623, 69 дол. США. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 3 % річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 10, 97 дол. США. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції, неправильно застосувавши норми процесуального права, дійшов помилкового висновку щодо підстав заявленого позову та меж заявлених вимог та не звернув уваги на те, що позовні вимоги про застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, позивачем взагалі не заявлялися. Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про незастосування положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, оскільки не врахували, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що позивач отримав гарантовану Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суму виплати у розмірі 200 000, 00 грн, його вимоги включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, а тому стягнення залишку грошових коштів за депозитним вкладом регулюються виключено спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З огляду на те, що договір банківського вкладу укладений між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у свою чергу ОСОБА_2 стороною договору не виступав та будь-яких договірних відносин з відповідачем не мав, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_2 не порушувалися права позивача у зв`язку з невиплатою грошових коштів за депозитним вкладом. З огляду на те, що вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від первісних позовних вимог, враховуючи положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд зробив висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з таких підстав.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, додатково зазначив, що покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише у разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників. Таким чином, особа, яка вимагає відшкодування шкоди власником істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди згаданими особами, розмір зазначеної шкоди, надати докази існування причинного зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою. У справі, що переглядається, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що йому завдано шкоди внаслідок дій ОСОБА_2 , а також причинний зв`язок між діями та/або бездіяльністю відповідача та виникненням такої шкоди.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у червні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Одеської області від 08 травня 2018 року та всі рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема, положення статті 1060 ЦК України, статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону України «Про захист прав споживачів». Заявник вважає, що належним відповідачем у справі є ОСОБА_2 як власник банку.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

У визначенні меж розгляду справи судом касаційної інстанції Верховний Суд врахував, що доводи касаційної скарги зводяться до оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог, пред`явлених до відповідача ОСОБА_2 .

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 27 грудня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір-заяву № 328823/12782/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів у іноземній валюті, відповідно до умов якого ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок, відкритий у банку, грошові кошти у сумі 500, 00 дол. США строком до 01 січня 2015 року зі сплатою 11, 10 % річних за користування коштами.

Відповідно до пункту 2 договору за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного пунктом 1 цього договору-заяви, банк нараховує і виплачує вкладнику проценти за ставкою 11, 10 % річних.

Згідно з додатковою угодою від 10 січня 2014 року до договору про банківський строковий вклад (депозит) від 27 грудня 2013 року № 328823/12782/370-13 ОСОБА_1 здійснив поповнення свого банківського вкладу на суму 157, 50 дол. США. Після збільшення суми вкладу сума грошових коштів на депозитному рахунку склала 657, 50 дол. США.

06 січня 2015 року позивач звернувся до банку із вимогою про повернення вкладу та нарахованих відсотків. У день звернення банк виплатив позивачу лише нараховані проценти, а вклад повернутий не був.

03 березня 2015 року позивач повторно звернувся до банку із вимогою про повернення вкладу, який повернуто не було.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в даному банку та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора банку, визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні.

Постановою Національного Банку України від 17 грудня 2015 року № 898 відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації банку строком з 18 грудня 2015 року до 17 грудня 2017 року призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Чернявську О. С.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01 вересня 2016 року № 1703 уповноваженою особою Фонду призначено ОСОБА_3 з 05 вересня 2016 року.

Інформацію про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення уповноваженої особи Фонду та відшкодування коштів вкладникам опубліковано в газеті «Голос України» від 23 грудня 2015 року № 242 (6246).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 06 листопада 2015 року отримав за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплату гарантованого відшкодування у сумі 150 598, 85 грн та 23 грудня 2015 року - 49 401, 15 грн, що разом 200 000, 00 грн.

Відповідно до довідки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 01 березня 2017 року № 3-037610/1261 вимоги ОСОБА_1 на суму 68 355, 23 грн включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів (кредиторська вимога від 21 січня 2016 року № 19699) та віднесена до четвертої черги вимог кредиторів на суму 68 355, 23 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував таке.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

Положеннями статті 52 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Частиною п`ятою статті 52 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній станом на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних) передбачене право Фонду або уповноваженої особи Фонду у разі недостатності майна банку звернутися до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. У разі отримання відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом або уповноваженою особою Фонду, Фонд звертається з такими вимогами до суду.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних) банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

За правилами частин третьої, четвертої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних) учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність (частина п`ята статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних)).

Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду (частина шоста статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних)).

Таким чином, особа, яка вимагає стягнення відшкодування шкоди з власників істотної участі у банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди цими особами, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про недоведеність позивачем вимог пред`явленого позову, зокрема наявності вини ОСОБА_2 та причинно-наслідкового зв`язку між його діями/бездіяльністю і ліквідацією банку. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме власник істотної участі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», тобто ОСОБА_4 , не вжив дієвих і своєчасних заходів з фінансування й підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності й неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що до ОСОБА_2 , як власника істотної участі у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, оскільки його вина у настанні неплатоспроможності банку не встановлена судом й не доведена позивачем. Крім того, до закінчення ліквідаційної процедури у банку відсутні правові підстави стверджувати про доведеність факту шкоди, завданої ОСОБА_1 .

Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій зробив правильний висновок про недоведеність вини відповідача у настанні неплатоспроможності банку та відсутність підстав для покладення на нього відповідальності за зобов`язаннями банку перед позивачем, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 52-2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кредиторів неплатоспроможного банку, що були передані спеціалізованій організації, не задоволені за недостатністю активів (майна) такого банку, вважаються погашеними.

Станом на момент розгляду справи судами ліквідаційна процедура в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» тривала, відбувався продаж активів банку та погашення вимог кредиторів.

За змістом статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк.

За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що позивач вже зазнав майнової шкоди, що не може бути компенсована за рахунок майна банку, оскільки його вимоги включено до реєстру кредиторів четвертої черги й не визнані погашеними.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_1 не доведено заподіяння йому шкоди внаслідок дій чи бездіяльності ОСОБА_2 , що є процесуальним обов`язком позивача, суд першої інстанції й апеляційний суд зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та залишення без змін оскаржуваних судових рішень. Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростували, не вплинули на правильність оскаржуваних судових рішень.

Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами, дослідили зібрані у справі докази та надали їм відповідну правову оцінку, правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик