Постанова

Іменем України

30 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 755/20913/14-ц

провадження № 61-20593св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Дніпровський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, управління Державної міграційної служби України в м. Києві, управління Державної міграційної служби в Житомирській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яка підписана представником Яцинік Юлією Василівною, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року в складі судді: Арапіної Н. Є. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року в складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ГУ ДМС України в місті Києві в особі Дніпровського РВ звернулося із заявою за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_1 , Дніпровського РВ ГУ ДМС України в місті Києві, управління ДМС України в Житомирській області про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2014 року.

Заяву обґрунтовано тим, що СБ України проведено перевірки результатами яких спростовується факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року. При цьому, заявник вважає, що вказані нововиявлені обставини є істотними, оскільки на їх підставі можна зробити висновок про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійної проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року, у задоволенні заяви ГУ ДМС України в місті Києві про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що згідно листа Департаменту захисту національної державності СБ України у 2016 році проведена перевірка достовірності наданих у 2014 році матеріалів для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, тому зазначені заявником обставини для перегляду рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, є новими доказами у справі та не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Крім того Дніпровський РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві не був позбавлений можливості прийняти участь у судовому розгляді за заявою ОСОБА_1 , подати до суду свої заперечення, докази або заявити відповідні клопотання у разі відсутності можливості подання доказів, однак указаних процесуальних дій не вчинив.

Апеляційний суд відхилив посилання заявника на те, що ГУ ДМС у м. Києві не було стороною у справі, оскільки Дніпровський РВ ГУ ДМС у м. Києві є територіальним підрозділом ГУ ДМС України в м. Києві.

Аргументи учасників справи

У квітні 2018 року ГУ ДМС України в м. Києві через представника ОСОБА_4 подало касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про задоволення заяви. При цьому посилався на те, що судами порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди порушили статтю 362 ЦПК України, оскільки матеріали перевірок СБ України спростовують факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін. Відзив мотивований тим, що суди правильно застосували процесуальне законодавство.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК (у редакції, чинній на момент постановлення оскарженої ухвали суду першої інстанції) свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Суди встановили, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено. Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України.

У листопаді 2016 року ГУ ДМС України в м. Києві звернулося із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2014 року.

У заяві ГУ ДМС України в місті Києві зазначало, що 21 жовтня 2016 року отримано лист Департаменту захисту національної державності СБ України, в якому повідомлено про проведення перевірки достовірності наданих у 2014 році матеріалів для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

На підтвердження цього заявником надано лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 21 жовтня 2016 року, в якому вказано про отримання інформації щодо фальсифікації судових доказів з метою отримання підстав для легалізації в Україні, зокрема, громадянином Вірменії ОСОБА_1 та додатки до нього, а саме, лист відокремленого підрозділу готель «Оберіг» ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» про відсутність реєстрації ОСОБА_1 в період з 1989 року по 2014 рік за адресою: АДРЕСА_1 ) та лист КНЗ «Навчально-виховний комплекс № 141 «Освітні ресурси та технологічний тренінг» міста Києва про навчання дітей ОСОБА_1 у зазначеному навчальному закладі з вересня 1995 року.

Обставини, на які посилається заявник: лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 21 жовтня 2016 року, не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК (у редакції, чинній на момент постановлення оскарженої ухвали суду першої інстанції), а є новим доказом.

У зв`язку із цим висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення заяви ГУ ДМС України в м. Києві про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2014 року у зв`язку з нововиявленими обставинами є правильним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яка підписана представником Яцинік Юлією Василівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков