Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 755/17528/17

провадження № 61-394св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року у складі судді Яровенко Н. О.

та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року

у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»

(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - орган приватизації), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконними і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі ордеру

№ 1768, виданого 04 жовтня 1989 року Дніпровською районною радою народних депутатів, на сім`ю у складі чотирьох осіб було надано службову квартиру АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 липня 2016 року надана їй квартира була виключена зі складу службових.

02 серпня 2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про приватизацію спірної квартири, у якій на той час були зареєстровані і проживали 4 особи: ОСОБА_1 , її чоловік, донька та син, які відмовилися від участі у приватизації і не заперечували проти приватизації квартири тільки позивачем.

Рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017 року № 43-1048 ОСОБА_1 було відмовлено у приватизації вказаної квартири, оскільки заяви про відмову від участі в приватизації на користь інших членів сім`ї не передбачені чинним законодавством. Крім того, органами опіки та піклування встановлено, що у вищевказаній квартирі постійно проживають малолітні діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Отже, батьками малолітніх дітей свідомо здійснено зняття з реєстрації місця постійного проживання дітей з метою невключення малолітніх дітей до довідки про склад сім`ї та займані приміщення, необхідної для приватизації квартири, чим порушено права малолітніх дітей на приватизацію квартири. Також в рішенні Органу приватизації № 43-1048 зазначено, що ОСОБА_2 (невістка позивача), яка вибула з місця реєстрації 12 червня 2017 року вважається такою, що тимчасово відсутня в спірній квартирі.

Посилаючись на те, що вказаною відмовою право позивача є порушеним, ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017 року № 43-1048; зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію передати їй у власність шляхом приватизації спірну квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження того, що відповідачем було порушено надане їй законом право на приватизацію житла, оскільки орган приватизації діяв на підставі та в межах повноважень, а також у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своїми заявами підтвердили, що не брали участі у приватизації жодного з об`єктів державного житлового фонду.

Крім того, у разі приватизації спірної квартири лише позивачем будуть порушені права малолітніх дітей, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьками у квартирі АДРЕСА_2 . Проте, докази того, кому на праві власності належить вищезазначена квартира і на якій правовій підставі вказані особи проживають в ній, матеріали справи не містять, оскільки відповідно до повідомлення про реєстрацію місця проживання дітей від 31 жовтня 2016 року малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_9 зареєстровані за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначений вичерпний перелік підстав для відмови у приватизації квартири, відповідно орган приватизації повноважний відмовити громадянину у приватизації лише з підстав, визначених законом. Вказувала, що аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц.

Крім того, право на приватизацію є правом, а не обов`язком, і таке право має кожний окремий громадянин, і таке його право не залежить, і не може залежати від того, чи користуються інші громадяни своїми правами чи ні. Право позивача на приватизацію житла, в якому вона постійно проживає, не може бути нівельоване з тих підстав, що члени її сім`ї не мають волевиявлення до використання їхнього права на приватизацію такого житла. Твердження судів щодо зловживання позивачем та особами, які подали заяви із зазначенням свого волевиявлення щодо використання ними своїх прав на свій розсуд, є необґрунтованим.

Таким чином, вказувала, що за наявності очевидного порушення органом приватизації прав позивача на приватизацію спірної квартири (права на мирне володіння майном), суди попередніх інстанцій не захистили її порушене право та відмовили у позові.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 04 жовтня 1989 року Виконавчим комітетом Дніпровської районної ради народних депутатів Зацепіній Т. В. видано ордер № 1768 на право заняття службової трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , на сім`ю з 4 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (чоловік), ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_8 (син).

Відповідно до витягу з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 липня 2016 року № 352 вказана квартира, у якій проживала ОСОБА_1 із сім`єю з 7 осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 2007 року народження та ОСОБА_4 , 2011 року народження) виключена зі складу службових.

Відповідно до повідомлення про реєстрацію проживання дитини/дітей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_9 зареєстровані за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_3 .

22 грудня 2016 року іншими зареєстрованими на той час у вищевказаній квартирі особами - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 складено нотаріально посвідчені заяви, згідно з якими останні заявляли, що вони не заперечують проти приватизації вищевказаної квартири ОСОБА_1 та підтвердили, що не брали участі у приватизації жодного з об`єктів державного житлового фонду.

Згідно з довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 26 липня 2017 року № 1873 у квартирі АДРЕСА_1 постійно проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 - чоловік, ОСОБА_7 - донька, ОСОБА_8 - син.

Відповідно до копії паспорта, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

02 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Дніпровської у місті Києві районної державної адміністрації із заявою про оформлення передачі їй у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . До заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність ОСОБА_1 долучила нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в яких останні не заперечували проти приватизації квартири лише ОСОБА_1

22 серпня 2017 року рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 43-1048 (далі - рішення № 43-1048) ОСОБА_1 та членам її сім`ї відмовлено у приватизації квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що заява про відмову від участі в приватизації на користь інших членів сім`ї не передбачена чинним законодавством.

Крім того, у вказаному рішенні Орган приватизації зазначив, що ОСОБА_2 (невістка позивача), яка вибула з місця реєстрації 12 червня 2017 року, вважається тимчасово відсутньою, а квартира була виключена зі складу службових складом сім`ї з 7 осіб, у тому числі неповнолітніх - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які постійно проживають у даній квартирі, отже, їх батьками свідомо здійснено зняття малолітніх дітей з реєстрації, чим порушено право дітей на приватизацію житла. Також в рішенні Органу приватизації № 43-1048 зазначено, що ОСОБА_2 , яка вибула з місця реєстрації 12 червня 2017 року вважається такою, що тимчасово відсутня в спірній квартирі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Спір у справі виник у зв`язку з відмовою органу приватизації позивачу у приватизації спірної квартири.

Вважаючи відмову відповідача в проведенні приватизації квартири порушенням своїх прав на житло, ОСОБА_1 просила її позов задовольнити, визнати відмову в приватизації спірної квартири незаконною та зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме - передати їй у власність шляхом приватизації спірну квартиру.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Аналогічна норма закріплена у статті 19 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилом статті 345 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

Суди встановили, що позивач та члени її сім`ї проживають у спірній квартирі на законних підставах, крім ОСОБА_1 відповідно до нотаріально посвідчених заяв членів сім`ї на спірну житлову площу ніхто не претендує.

З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись із заявою від 03 грудня

2016 року до органу приватизації ОСОБА_1 додала довідку про склад сім`ї та документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла.

Відмовляючи позивачу у приватизації квартири, орган приватизації зауважень щодо доданих до заяви ОСОБА_1 документів не зазначив.

Разом з тим, підставою відмови у здійсненні приватизації, відповідач зазначив, зокрема, відсутність у чинному законодавстві можливості відмовитися учасником приватизації від участі у приватизації на користь інших членів сім`ї.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.

Разом з тим, всупереч вказаним вимогам закону відповідач у своєму рішенні № 43-1048 не зазначив, якою саме правовою нормою визначено заборону учасникам приватизації, розпоряджуючись своїм правом на приватизацію, відмовитися від участі у приватизації на користь інших членів сім`ї. Також орган приватизації не зазначив норму права, якою передбачено підставу для відмови мешканцям квартири у приватизації займаного ними житла з вказаної вище підстави.

За таких обставин, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд безпідставно погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відмова від приватизації житла на користь іншої особи, як і подання заяви про це, чинним законодавством не передбачена.

Крім того, не можна погодитися з висновком апеляційного суду, що ОСОБА_2 (невістка позивача), яка вибула з місця реєстрації 12 червня 2017 року, вважається тимчасово відсутньою, а тому за нею зберіглося право користування спірною квартирою. Так, апеляційний суд не звернув уваги на заяву ОСОБА_2 від 02 липня 2018 року, в якій вона просила позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі та здійснювати розгляд справи за її відсутності, а також на інші документи (довідка про склад сім`ї, відомості про зняття з реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, зазначені у паспорті громадянина України ОСОБА_2 ).

Крім того, апеляційний суд, зазначаючи, що позивач не підтвердила відсутність порушення прав малолітніх дітей на житло внаслідок приватизації квартири тільки на неї, погодився із органом приватизації про те, що батьки малолітніх дітей ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), знявши їх з реєстрації місця постійного проживання з метою невключення малолітніх дітей до довідки про склад сім`ї, порушили права малолітніх дітей на приватизацію спірної квартири.

Разом з тим, з вказаним висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до частини шостої статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву посилався на акт Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про обстеження умов проживання від 24 березня 2017 року № 32 та витяг з облікової справи станом на 04 січня 2017 року, з яких вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають у спірній квартирі.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки, що відповідно до повідомлення про реєстрацію місця проживання дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані разом з батьком ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_3 . Враховуючи, що із заявою про здійснення приватизації квартири позивач звернулася 03 грудня 2016 року, висновок апеляційного суду про те, що батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_10 зняли з реєстрації малолітніх дітей з метою невключення їх до складу сім`ї при приватизації, ґрунтуються на припущеннях, оскільки матеріали справи таких доказів не містять.

Крім того, апеляційний суд не надав належної оцінки листу ОСОБА_11 (матері ОСОБА_3 та ОСОБА_10 ) до Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 25 березня 2017 року, в якому остання зазначила, що на момент складання акта обстеження умов проживання від 24 березня 2017 року вказаним органом її неповнолітні діти не зареєстровані у спірній квартирі і фактично в ній не проживають, крім того в квартирі відсутні речі дітей. Вказувала, що у зазначеному акті викладена інформація, яка не відповідає дійсності (а. с. 49). До вказаного листа ОСОБА_11 додала копію акта обстеження умов проживання дитини Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 03 серпня 2017 року, в якому зазначено, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом з батьками ОСОБА_11 та ОСОБА_9 за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Також на підтвердження факту проживання дітей за вказаною адресою надані ОСОБА_11 заяви ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (а. с. 51-56).

Отже, суд апеляційної інстанції не перевірив належні та допустимі докази того, що відмовою від участі у приватизації від імені дітей батьки порушили права малолітніх дітей на житло в матеріалах справи.

Таким чином, у справі, яка переглядається, апеляційний суд не дав належної правової оцінки доводам позивача про те, що відмова органу приватизації позивачу не ґрунтується на нормах закону.

Крім того, апеляційний суд не дослідив подані позивачем докази на підтвердження заявлених у справі вимог у сукупності з іншими доказами, тобто розглянув справу однобоко, з порушенням процесуального закону та засад рівності сторін.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вказані вимоги не виконав, не встановив всі обставини справи, які є обов`язковими для ухвалення правильного по суті спору судового рішення, тому підстави для залишення постанови апеляційного суду без змін відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська