УХВАЛА

27 квітня 2020 року

м. Київ

справа №761/28564/17

провадження № 61-6358ск20

Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року та на постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року в цивільний справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та поділ майна подружжя роз`єднано в окремі самостійні провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року продовжено розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем з 1999 року у шлюбі. За період шлюбу було придбано у 2001 році вони з відповідачем придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках. У 2012 році вони придбали у гараж за 7 700 доларів США. Також у 2016 року був придбаний автомобіль "Хюндай", який був зареєстрований на ім`я відповідача. Крім того, у 2015 році відповідачем було укладено договір фінансового лізингу з ТОВ "ЛК "Ваш авто". На виконання умов вказаного договору та, з метою отримання в лізинг автомобіля КІА Соренто, на користь товариства відповідачем було сплачено 80 000 грн. та 400 грн. банківської комісії. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року договір фінансового лізингу, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ "Лізингова компанія "Ваш авто", визнано недійсним та стягнуто з товариства на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 80 400,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн. З урахуванням уточнень просила стягнути на її користь Ѕ частину вартості спірного автомобіля (179 150 грн), Ѕ частину вартості спірного гаража у розмірі 100 000 грн та 40 000 грн грошових коштів, які підлягають стягненню за рішенням суду на користь ОСОБА_3 .

Позивач з урахуванням уточнень просила стягнути з відповідача на її користь Ѕ частини вартості автомобіля «Хюндай», Ѕ частину вартості спірного приміщення гаража та Ѕ частини грошових коштів, які підлягали стягненню за рішенням суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 20 000 грн в рахунок компенсації 20 000 грн вартості спірного автомобіля.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що відповідачем не було надано докази того, що відчуження автомобіля було здійснене в інтересах сім`ї за згоди дружини, а тому дружина має право на компенсацію Ѕ вартості автомобіля. Спірне приміщення гаража подружжя у власність не набувало, а отже, поділу таке майно між подружжям не підлягає. Передані відповідачем третій особі кошти за довічне користування гаражем були використані подружжям під час перебування у шлюбі в інтересах сім'ї на оплату вартості користування гаражем. Щодо коштів, які за рішенням суду підлягали стягненню з лізингової компанії на користь ОСОБА_3 , суд вказав, що оскільки докази стягнення коштів на користь відповідача відсутні, а тому ці кошти поділу не підлягають, оскільки не перебувають у наявності у відповідача.

01 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року та на постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно трактував правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15, а відтак помилково не взяв до уваги доводи позивача та подані нею докази стосовно ринкової вартості автомобіля. Судами не враховано, що позивач не надавала згоди відповідачу на укладення правочину щодо спірного приміщення гаража на суму 7 700 дол. США. Щодо стягнення коштів за рішенням суду, то не є підставою для відмови у поділі між подружжям даної вимоги з огляду на відсутність даних про виконавче провадження щодо стягнення коштів за рішенням суду

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.

У даній справі заявлена ціна позову у розмірі 319 250 грн, тобто, яка не перевищує станом на 01 січня 2020 року суму двісті п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102х250=525 500).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. Однак, таких доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Скаржник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Досить важливим є те, що правове регулювання та застосування норм матеріального права у відносинах, які склалися між учасниками даного спору щодо поділу майна подружжя не представляють складності, суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, а відтак не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року та на постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року в цивільний справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик