справа № 621/2725/17
провадження № 61-1990св19
суддів Сімоненко Валентини Миколаївни, Мартєва Сергія Юрійовича
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року
Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М., Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П., розглянуто касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крат Юлія Михайлівна на постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Кіся П. В.
Постановою Верховного Суду у складі зазначеної колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крат Юлія Михайлівна залишено без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року залишено без змін.
З даною постановою погодитись не можливо з наступних підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 20 листопада 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 200 000 дол. США, зі строком повернення впродовж чотирьох років рівними частинами, однак не менше 50 000 дол. США на рік.
На підтвердження передачі грошових коштів ОСОБА_2 20 листопада 2014 року склав розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_3 , 1977 г.р., проживающий по адресу АДРЕСА_1 паспортНОМЕР_1, обязуюсь виплатить вложений деньги ОСОБА_4 в сумме 200 000 $ США в течени четырех лет (4лет) равними частями не менее 50.000$ США в год.
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 грошові кошти не повернув, станом на 17 листопада 2017 року за офіційним курсом НБУ сума заборгованості у гривневому еквіваленті складає 5 295 280 грн. просив зазначену суму стягнути, а також стягнути за прострочення виконання грошового зобов`язання 3 % річних від простроченої суми.
Крім того, просив стягнути проценти від суми позики відповідно до статті 1048 ЦК України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд мотивував свої висновки тим, що позивачем не надано доказів того, що у нього наявний борговий документ, а саме розписка від 20 листопада 2014 року, видана боржником ОСОБА_2 кредитору ОСОБА_1 в оригіналі.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року скасовано заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, зазначав, що суд першої інстанції всупереч положень статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення з звернув уваги на те, що з тексту розписки не вбачається, що відповідач отримав у позивача грошові кошти у борг та зобов`язався у зв`язку з цим повернути таку ж суму грошових коштів. При цьому зобов`язання виплатити вкладені гроші ОСОБА_1 в сумі 200 000 доларів США не обумовлене попереднім отриманням позивачем вказаної суми.
Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишено без задоволення. Постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року залишено без змін.
Залишаючи касаційну скаргу без задоволення та судові рішення без змін, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції та виходив з того, що розписка, яка надана на підтвердження наявності боргових зобов`язань як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, не містить дати отримання грошових коштів, повні реквізити сторін, умови отримання грошових коштів.
Крім того, погоджуючись з висновками апеляційного суду, що зобов`язання виплатити вкладені грошові кошти, яке зазначене у розписці, не обумовлене попереднім отриманням позивачем вказаної суми, а тому не свідчить про наявність між сторонами боргових зобов`язань, суд касаційної інстанції зазначив що позивач не позбавлений права на пред`явлення іншого позову з підстав статті 1212 ЦК України
Однак, з такими висновками погодитись не можна.
Правові підстави незгоди з постановою Верховного Суду.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості ( стаття 1046 ЦК України).
У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
За змістом цих правовідносин зобов`язання позики з однієї сторони характеризуються отриманням однією стороною грошових коштів, а з іншої сторони правом другої сторони на повернення переданих іншій стороні коштів у строки визначені договором або законом.
Саме ці фактичні обставини підлягають встановленню судами при визначені прав та обов`язків сторін договору; визначенні які правовідносини виникли між сторонами і саме ці обставини є суттєвими, та такими що визначають зміст прав та обов`язків учасників договору позики. Закон не пов`язує факт виникнення прав та зобов`язань за договором позики з датою отримання цих коштів, реквізитами сторін, (за умови можливості визначення сторони договору як суб`єкта цивільного права) або умовами їх отримання тощо.
Ці обставини можуть бути враховані лише при визначенні обсягу та розміру зобов`язань та прав, а тому відсутність у розписці зазначених відомостей не свідчить про відсутність між сторонами договору позики, а тому з висновки суду що відсутність у розписці самих по собі дати отримання грошових коштів, повних реквізитів сторін, умов отримання грошових коштів мають суттєве значення для визначення правовідносин сторін помилкові.
Суд правильно зазначає, що розписка повинна посвідчувати факт передачи грошей, однак, дійшовши висновку про відсутність такого факту, суд не звернув уваги на зміст зобов`язання щодо грошей, оскільки словосполучення « виплатити вкладені кошти» у поєднанні з зобов`язанням певної особи щодо їх виплати, свідчать про наявність зобов`язання з повернення отриманих коштів.
Отже, у колегії суддів були відсутні підстав для погодження з висновком про те, що зобов`язання виплатити вкладені кошті не обумовлене попереднім отриманням позивачем вказаної суми.
При цьому слово «вкладені» свідчить про можливу наявність інших правовідносин між сторонами, які суд зобов`язаний був встановити з огляду на наступне.
У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує серед інших й питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже, дійшовши до висновку що між сторонами спору відсутні правовідносини щодо договору позики, суди повинні були зазначити які ж правовідносини виникли між сторонами та яка норма матеріального права підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Предмет судового розгляду формується позовною заявою, у якій міститься вимога позивача, зокрема, щодо стягнення грошових коштів у певному розмірі.
Суд в силу принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК) не може вийти за межі позовних вимог, однак у теорії цивільного процесу позовна вимога та зміст правовідносин сторін або норма матеріального права, яка регулює спірні правовідносини не є тотожними поняттями, а тому не буде виходом за межі позовних вимог визначення судом фактичних правовідносин сторін спору та застосування до спірних правовідносин відповідної норми матеріального права.
При цьому, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі саме позовних вимог, а не за межі встановлених правовідносин та, застосовуючи принцип «суд знає закон» за межі зазначених позивачем норм матеріального права, на підставі яких він просить задовольнити позов.
У протилежному випадку особа, яка звернулась до суду з позовною заявою позбавляється ефективного судового захисту.
З огляду на зазначене, посилання суду на те, що позивач не позбавлений права на пред`явлення позову з підстав статті 1212 ЦК України суперечить зазначеним завданням судочинства.
За таких обставин, суд касаційної інстанції не позбавлений був можливості визначити правовідносини, які випливають з встановлених фактичних обставин( що суд й зробив зазначивши статтю 121 ЦК України як підставу можливого позову) та ухвалить нове рішення по суті спору.
Відтак, з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у цій справі погодитись не можна.
Судді Сімоненко В. М.