Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

місто Київ

справа № 405/5658/16-ц

провадження № 61-38133св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2017 року у складі судді Іванової Л. А. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 червня 2018 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Дьомича Л. М., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна», товариство) звернулося до суду із позовом про солідарне стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 плати за фактичний час користування об`єктом лізингу у сумі 61 888, 02 грн та збитку у розмірі 68 477, 79 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 29 травня 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 00007547, відповідно до умов якого останній отримав у користування транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1, 6 І, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , та зобов`язався сплатити грошові кошти шляхом здійснення платежів відповідно до договору та графіку покриття витрат і виплати лізингових платежів в розмірі 16 610, 00 дол. США, без врахування авансового платежу на суму, що становить 4 152, 50 дол. США. Також за зазначеним договором поручителем виступив ОСОБА_2.

Відповідно до пункту 6.5. Умов лізингу щомісячний платіж перераховується на рахунок, зазначений позивачем, не пізніше дати, зазначеної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Згідно з підпунктом 12.6.1. Умов договору ТОВ «Порше Лізинг Україна» має право в односторонньому порядку припинити договір у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов`язання зі сплати перевищує 30 днів.

Позивач зазначив, що з жовтня 2015 року ОСОБА_1 почав порушувати свої зобов`язання за договором, порушуючи терміни сплати лізингових платежів протягом трьох місяців. У зв`язку з цим 21 грудня 2015 року товариством на його адресу направлено вимогу щодо сплати заборгованості, повернення об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, втім спрямована вимога повернулася на адресу позивача з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до пункту 12.13 договору контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони. Тому датою припинення укладеного між сторонами договору та повернення об`єкта лізингу позивач зазначив 06 січня 2016 року.

На час подання позовної заяви об`єкт лізингу позивачу не повернуто, тому відповідно до умов договору лізингоодержувач, на переконання товариства, повинен компенсувати ТОВ «Порше Лізинг Україна» упущену вигоду у вигляді щомісячних платежів за фактичний час користування об`єктом лізингу відповідно до плану відшкодування за період з січня 2016 року до липня 2016 року в сумі 61 888, 02 грн.

Також позивач зазначив, що відповідно до умов договору має право на відшкодування будь-яких збитків, заподіяних невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх зобов`язань за контрактом. У зв`язку з вчиненням дій щодо забезпечення виконання зобов`язання за договором позивачем понесені витрати, пов`язані з наданням Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Тріпл Сі» юридично-консультаційних послуг та вчиненням виконавчого напису в розмірі 8 127, 20 грн. Крім того, позивачу завдано збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 68 477, 79 грн та витрат на правову допомогу в сумі 12 000, 00 грн.

Посилаючись на те, що поручитель за договором несе солідарну відповідальність з боржником, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь заборгованість в сумі 142 365, 81 грн та судові витрати.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_1 у листопаді 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення сплачених грошових коштів за цим договором.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовувалися тим, що 29 травня 2013 року між ними укладено договір фінансового лізингу № 00007547, відповідно до умов якого він зобов`язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати лізингові платежі за об`єкт лізингу, а саме: автомобіль марки VW Polo Sedan 1, 6 І, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 . Однак, 07 вересня 2016 року автомобіль був ним повернутий ТОВ «Порше Лізинг Україна» нібито за невиплачені лізингові платежі за період з 16 жовтня 2015 року до 16 грудня 2015 року у розмірі 27 347, 16 грн.

06 жовтня 2016 року він звернувся до ТОВ «Порше Лізинг Україна» із запитом для надання йому інформації з приводу нарахування та сплати ним лізингових платежів за зазначеним договором за період з 29 травня 2013 року до 06 жовтня 2016 року у розрізі кожного проведеного нарахування та сплати із зазначенням дат і сум. У листі-відповіді ТОВ «Порше Лізинг Україна» зазначило, що у період з 30 травня 2013 року до 31 грудня 2015 року ним сплачено лізингові платежі у сумі 215 880, 35 грн.

Відповідач також зазначив, що умови, викладені у договорі, щодо розрахунку платежів, які підлягають сплаті, визначення розміру змінної процентної ставки ввели його в оману щодо дійсної вартості автомобіля.

Вважаючи договір фінансового лізингу таким, що містить несправедливі умови та істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та у зв`язку із порушенням норм про нотаріальне посвідчення спірного договору, просив визнати його недійсним та стягнути сплачені ним кошти в сумі 242 714, 49 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2017 року позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір про фінансовий лізинг від 29 травня 2013 року № 00007547. Стягнуто із ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені за цим договором, у розмірі 242 714, 49 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що аналіз спірного договору про фінансовий лізинг свідчить, що цей договір за своєю правовою природою є змішаним договором і поєднує в собі як елементи договору оренди, так і договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому підлягав нотаріальному посвідченню. Також суд першої інстанції зазначив, що в укладеному договорі не міститься інформація щодо максимального розміру збільшення процентної ставки, який застосовується порядок розрахунку змінюваної процентної ставки, що не дозволяє визначити її точний розмір на будь-який момент протягом строку дії договору, також оспорюваний договір не містить посилання на джерело інформації, яка б підтверджувала ставку LIBOR за певний період. Встановлені обставини, за висновками суду першої інстанції, свідчать про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов`язань за договором, а тому наведені умови договору є несправедливими.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені ТОВ «Порше Лізинг Україна» за первісним позовом позовні вимоги про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» за договором про фінансовий лізинг плати за фактичний час користування об`єктом лізингу в сумі 61 888, 02 грн, відшкодування збитків у розмірі 68 477, 00 грн, витрат на правову допомогу в розмірі 12 000, 00 грн, разом у сумі 142 365, 81 грн, не можуть бути задоволені, оскільки ґрунтуються на умовах договору про фінансовий лізинг від 29 травня 2013 року № 00007547.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд додатково зазначив, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, та переважно зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права. Заявник зазначає, що судами неправильно застосовано правила статті 2, частини першої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», частини другої статті 220 ЦК України, статей 192, 533, 524, 632, 799, 806 ЦК України, статті 18 Закону України

«Про захист прав споживачів».

Товариство також стверджує про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права під час вирішення спору. Зокрема, вважає, що судами неповно досліджено докази, подані заявником, у зв`язку з чим неправильно встановлено суму грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 .

Одночасно заявник посилається про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності під час звернення до суду із зустрічним позовом.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» не надходив.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 травня 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна», як лізингодавцем, та ОСОБА_1 , як лізингоодержувачем, укладено договір про фінансовий лізинг № 00007547, за умовами якого лізингоодержувачу передано у користування транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1,6 І, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , з вартістю об`єкта лізингу еквівалентно 16 610, 00 дол. США, авансовий платіж еквівалентний 4 152, 50 дол. США, обсяг фінансування еквівалентний 12 457, 50 дол. США, з кількістю лізингових платежів 60, строк лізингу 60 місяців, лізинговий платіж еквівалентний 351, 06 дол. США, адміністративний платіж еквівалентний 249, 16 дол США, з процентною ставкою за договором - змінна відповідно до підпункту 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі - Умови).

ОСОБА_2 виступив поручителем ОСОБА_1 згідно з умовами договору про фінансовий лізинг, який як поручитель несе повну солідарну відповідальність за виконання зобов`язань лізингоодержувача на підставі або у зв`язку з цим договором про фінансовий лізинг та його невід`ємними частинами, а також Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу, рахунками для лізингових платежів /Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (Планом відшкодування).

Передача лізингоодержувачу ОСОБА_1 за договором про фінансовий лізинг від 29 травня 2013 року № 00007547 об`єкта лізингу підтверджується актом прийому-передачі від 10 червня 2013 року.

З пояснень представника позивача за первісним позовом судом також встановлено, що з жовтня 2015 року лізингоодержувач почав порушувати зобов`язання за договором, порушуючи терміни сплати лізингових платежів.

21 грудня 2015 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» направлено ОСОБА_1 вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, відповідно до пункту 12.13 договору датою припинення договору є 06 січня 2016 року.

01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. вчинено виконавчий напис, зареєстровано в реєстрі за № 555, про повернення лізингоодержувачем ОСОБА_1 на користь лізингодавця ТОВ «Порше Лізинг Україна» об`єкта фінансового лізингу - автомобіль марки VOLKSWAGENPOLO, тип седан-В, шасі № НОМЕР_3 , 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 178 478, 11 грн, що був переданий у користування на підставі договору про фінансовий лізинг від 29 травня 2013 року № 00007547, та підлягає поверненню за невиплачені лізингові платежі у період з 16 жовтня 2015 року до 16 грудня 2015 року заборгованість станом на 16 грудня 2015 року в розмірі 27 347, 16 грн.

Постановою старшого державного виконавця Гаврилюка С. В. Відділу державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції від 15 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження (ВП № 50857205) з виконання зазначеного виконавчого напису.

Постановою старшого державного виконавця Гаврилюка С. В. Відділу державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції від 24 квітня 2016 року оголошено розшук майна - автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель POLO, тип седан-В, шасі № НОМЕР_3 , 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Відповідно до акта звіряння взаємних розрахунків за договором фінансового лізингу від 29 травня 2013 року № 00007547 станом на 11 жовтня 2016 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 за даними ТОВ «Порше Лізинг Україна» сума сплачених лізингових платежів становить 215 880, 35 грн, при цьому, ОСОБА_1 зазначено, що згідно з квитанцією від 20 січня 2015 року № N1A2840479 ОСОБА_1 сплачено ТОВ «Порше Лізинг Україна» 32 895, 34 грн, згідно з квитанцією № N16PS42189 від 02 березня 2015 року сплачено 7 091, 41 грн, у зв`язку з чим суди дійшли висновків, що загальна сума, яка підлягає стягненню з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 на підставі договору про фінансовий лізинг від 29 травня 2013 року № 00007547, становить 242 714, 49 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі щодо недійсності договору лізингу

Оцінюючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам статті 263 ЦПК України, Верховний Суд виходить з того, що спірні правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов`язковим у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 94, 95 постанови від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Зважаючи на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що оспорюваний договір лізингу нотаріально не посвідчений, а отже відповідно до частини першої статті 220 ЦК України є нікчемним, дійшли помилкових висновків про наявність правових підстав для визнання його недійсним у судовому порядку.

Враховуючи, що укладений між сторонами договір лізингу є нікчемним, відсутні правові підстави для висновку про його недійсність з підстав невідповідності вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Застосовуючи наслідки недійсності правочину, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази, надавши їм відповідну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що на користь ОСОБА_1 на підставі договору про фінансовий лізинг від 29 травня 2013 року № 00007547 з ТОВ «Порше Лізинг Україна» підлягає стягненню 242 714, 49 грн.

При цьому підлягають відхиленню доводи касаційної скарги, що судами неповно досліджено докази у справі в частині визначення розміру сплачених грошових коштів за договором фінансового лізингу як такі, що зводяться до непогодження із судовими рішеннями у цій частині та вимогою переоцінки зібраних у справі доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що умови договору суперечать вимогам закону й підлягають визнанню недійсними, оскільки відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є помилковими, оскільки судами не враховано, що між сторонами договір фінансового лізингу укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають наведені норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним в цілому і не створює правових наслідків для сторін, визначених його умовами.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань.

За таких обставин, відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Наведене свідчить про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішені спору дійшли безпідставного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу, оскільки спірний договір є нікчемним правочином, а тому не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, зазначаючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину, без визнання нікчемного правочину недійсним.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання договору про фінансовий лізинг недійсним та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення судів в частині стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошових коштів, сплачених за договором, є правильним, оскільки повернення одержаного за правочином, визнаним недійсним в судовому порядку, за своєю правовою природою є тим же правовим наслідком, як і застосування наслідків недійсності нікчемного правочину судом.

Рішення судів у частині вирішення позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» також є обґрунтованими, оскільки підставою для відмови у первісному позові є висновок про недійсність договору лізингу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 червня 2018 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання договору лізингу недійсним скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання договору лізингу недійсним відмовити.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик