Справа № 333/2916/19
Провадження № 2/336/303/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Жупанової І.Б.

за участю секретаря судового засідання Палубінської К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Никоненко О.О. в інтересах позивачки ОСОБА_1 24.05.2019 року звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Ухвалою від 04.06.2019 року вказану цивільну справу було направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху. В подальшому представником позивача, були усунуті недоліки позовної заяви.

29.06.2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя було відкрито спрощене провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити з повідомленням (викликом) сторін.

В позові вказано, що 20.08.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 після зміни назви Водограйна) в місті Запоріжжя. Загальна площа квартири складала 40,2 кв. метри.

Згідно технічного паспорту, квартира містить коридор площею 4,5 кв. метрів. В жодному документі, які складалися на момент вчинення правочину, не було зазначено, що квартира має самовільні перебудови.

Як в подальшому стало відомо позивачу, вказаний коридор площею, 4,5 кв. метрів було облаштовано самовільно.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2018 року у цивільній справі № 333/5572/17 визнано збудовану цегляну перегородку з улаштуванням дверного блоку між квартирами незаконною. Зобов`язано ОСОБА_3 невідкладно знести збудовано цегляну перегородку з улаштуванням дверного блоку між квартирами. Визнано частково недійсним п. 1.1. договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Якіб`юк Ю.А. від 20.08.2015 р. на зареєстрованого в реєстрі за № 2308 в частині передання (продажу) у власність ОСОБА_3 частини коридору загального користування площею 4,5 кв. м. до квартири АДРЕСА_3 .

Позивачка вважає, що при зазначених обставинах відповідач повинна повернути позивачу вартість вказаного коридору. Визначаючи суму, що підлягає поверненню, представник позивача посилався на умови договору купівлі-продажу та вказав, що квартира мала площу 40,2 кв.м. та коштувала 418308 грн. Вартість коридору встановлена розрахунком 418308 грн. /40,2 кв.м. *4,5 кв. м. =46826,00 грн.

Також за змістом позову вказано, що протиправною поведінкою відповідачки, позивачці було завдано збитки у вигляді сплаченого за рішенням суду по справі № 333/5572/17 судового збору в сумі 1632,40 грн. а також витрат на знесення перегородки та вивіз будівельного сміття на суму 6000 грн.

Позивач просить суд стягнути з відповідачки грошові кошти в сумі 53918,40 грн. а також судові витрати понесені позивачем.

Відповідачкою ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву за змістом якого відповідачка не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 з наступних підстав.

Як вказує ОСОБА_2 при оформленні договору, купівлі-продажу позивач була ознайомлена в тому числі з технічним паспортом виготовленим напередодні. Була повідомлена, що окрім внесення даних до технічного паспорту, всі дії щодо введення до експлуатації реконструкцій покладаються саме на неї, оскільки з часу укладання договору вона є власником квартири, що була предметом договору купівлі-продажу. Позивач до підписання договору, мала можливість не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте вказаних дій не вчинила.

Згідно п. 3.1 договору, покупець ОСОБА_1 претензій на час укладення договору не мала і прийняла її в технічному стані придатному за цільовим призначенням. Підпис позивача в договорі свідчить про прийнятність для неї умов пункту договору на момент його укладення.

Відповідач передавши у власність позивачу квартиру, фактично передала всі повноваження щодо розпорядження та користування квартирою, а позивачка знала про такі особливості придбаного нею майна.

ОСОБА_2 також зазначає, що з часу продажу квартири минуло більше 4-х років, що є підставою для застосування строків позовної давності.

Відповідач зазначила, що оскільки за рішенням суду не вона є відповідальною особою за знесення перегородки вказані витрати позивачки не можуть бути покладені на неї. Також вказала, що судовий збір за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя не відноситься до збитків, а тому не може бути стягнутий з неї.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надходила, клопотання про витребування доказів чи проведення експертизи сторонами не заявлялись.

В судовому засіданні 18.12.2019 року представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав з підстав зазначених в ньому. Вказав, що позивачка ОСОБА_1 на час укладення договору купівлі-продажу квартири не знала про самочинні побудови, оскільки нотаріусу при оформленні договору надавався технічний паспорт, що виготовлявся не ТОВ ЗМ БТІ. Вказав, що судовий збір, про стягнення якого йдеться у позовній заяві, позивачем сплачено. Та зазначив, що розрахунок вартості 4,5 кв.м. коридору виконано ним, без залучення суб`єктів оціночної діяльності і останній є вірним. Заявив клопотання про відкладення розгляду справи для надання доказів, що було задоволено судом.

В судове засідання призначене на 07.02.2020 року представник позивача подав заяву про його відкладення у зв`язку з зайнятістю в іншому процесі.

В судове засідання призначене на 10.04.2020 року представник позивача не прибув, був повідомлений про час та місце засідання заздалегідь 20.02.2020 року, про що свідчить поштове повідомлення, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлення шляхом направлення судових повісток на адреси: вказану у позовній заяві та адресу зареєстрованого місця проживання, а також шляхом розміщення виклику в судове засідання на офіційному сайті Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 3 вказаної статті, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;

За таких обставин, враховуючи, що представник позивача повторно не з`явився в судове засідання, проте в попередніх засіданнях підтримував позовні вимоги та надавав пояснення, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Повторна неявка сторін (представників) в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із розглядом справи за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи встановлено, що 20.08.2015 р. між відповідачкою ОСОБА_5 , що є продавцем та позивачкою ОСОБА_3 , що є покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2308.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору продаж квартири вчинюється за суму 418308 гривень 00 копійок, які покупець сплатив продавцю повністю.

Як визначено п. 3.1 договору: Продавець гарантує, що прихованих недоліків квартира не має та повідомляє про відсутність самовільного перепланування, реконструкції квартири, а Покупець підтверджує, що йому цей факт відомий та на момент огляду відчужуваної квартири недоліки або дефекти, що перешкоджали б її використанню за цільовим призначенням, самовільного перепланування, реконструкції не було виявлено, технічні характеристики квартири відповідають даним технічного паспорта. Претензій до Продавця, щодо якісних характеристик відчужуваної квартири Покупець не має і приймає її в технічному стані придатному за цільовим призначенням.

Згідно даних з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу № 42598369 від 20.08.2015 року, в розділі відомості про об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 70768232, вказано, що загальна площа житлової квартири за адресою АДРЕСА_1 складає 40,2 кв.м, що також підтверджується даними з технічного паспорту на квартиру, що складений ФОП ОСОБА_6 (а.с. 7,8).

Технічний паспорт на квартиру, що складений ФОП ОСОБА_6 не містить жодних відомостей про самочинні переобладнання квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 333/5572/17 від 02.11.2018 року, що набрало законної сили 10.04.2019 року, ухвалено:

Визнати збудовану цегляну перегородку з улаштуванням дверного блоку між квартирами АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 незаконною.

Зобов`язано ОСОБА_3 невідкладно знести збудовану цегляну перегородку з улаштуванням дверного блоку між квартирами АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 .

Визнано частково недійсним п. 1.1 договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. від 20.08.2015 року та зареєстрованого у реєстрі за № 2308 в частині передання (продажу) ОСОБА_7 у власність ОСОБА_3 (Покупця) частини коридору загального користування площею, 4,5 кв.м. до квартири АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 1632,40 грн. судового збору.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 17.08.2018 року позивачка ОСОБА_3 , змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с.28).

За змістом ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як визначено положеннями ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Враховуючи, що позивачка та відповідачка є сторонами у договорі купівлі-продажу квартири, положення п. 1.1. якого рішенням суду частково визнано недійсними, позивач, відповідно до наведених норм, має право на повернення коштів сплачених за ту частину квартири (коридору площею 4,5 кв.м.) які, ОСОБА_2 не мала права передавати у власність позивачки ОСОБА_3 .

Заявляючи вимоги про застосування наслідків недійсного правочину та стягнення з відповідачки ОСОБА_2 , як з продавця квартири, вартості коридору площею 4,5 кв.м. представник позивача виходив із розрахунку 418308 грн. /40,2 кв.м. *4,5 кв. м. =46826,00 грн. де 418308 грн. загальна вартість квартири згідно з договором купівлі продажу від 20.08.2015 р., а 40,2 кв. м. загальна її площа, за яку були сплачені кошти, що включає всю корисну площу в тому числі - жилу та підсобну.

Відповідно до положень Закону «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - Закон № 2658-III), що згідно статті першої вказаного закону, регулює правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам:

Оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

У цьому Законі: майном, яке може оцінюватися, вважаються об`єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід`ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об`єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності; (ст. 3 Закону № 2658-III)

Згідно положень ст. 4 вказаного Закону: професійна оціночна діяльність (далі - оціночна діяльність) - діяльність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна.

Як передбачено положеннями ст. 7 Закону № 2658-III, оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін.

Проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках: зокрема визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом;

За таких обставин вартість спірного коридору площею 4,5 кв.м., про повернення вартості якого заявлено у позовній заяві, визначена позивачкою (представником позивачки) у неналежний спосіб, без залучення суб`єкта оціночної діяльності, без складання висновку про вартість майна (його частини) у випадку коли його складання є обов`язковим.

Також суд враховує, що спірний коридор площею 4,5 кв.м. за даними технічного паспорту виготовленого ФОП ОСОБА_6 , за яким відбувалось укладення договору купівлі-продажу квартири, не відноситься до категорії житлової площі. Фактично спірний коридор є неопалюваним приміщенням загального користування, в якому відсутні будь-які функціональні технічні прилади, оснащення коридору окремим газопостачанням, водопостачанням чи водовідведенням матеріали справи не підтверджують.

За таких обставин, суд не може погодитись з розрахунком наданим представником позивача, з якого вбачається, що вартість одного квадратного метру жилої площі є рівною з вартістю одного квадратного метру підсобної площі, тобто коридору.

Відповідно до положень ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Згідно ст. 103 ЦПК України Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивачкою чи її представником до матеріалів справи належні докази вартості спірного коридору не долучались, також при зверненні до суду з позовом та в процесі судового розгляду представником позивача клопотання про призначення експертизи для визначення вартості частини нерухомого майна не заявлялись.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено ст. 77 ЦПК України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З наведеного суд приходить до висновку, що розмір позовних вимог в частині вартості спірного коридору не доведено належними та допустимими доказами.

За змістом позову, адвокатом Никоненко О.О., також заявлялись вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки, в рахунок відшкодування збитків, витрат на знесення перегородки та вивіз будівельного сміття на суму 6000,00 грн. та сплату судового збору сплаченого за рішенням суду № 333/5572/17 у сумі 1632,40 грн.

Заявляючи вказані вимоги представник вказував про те, що докази понесення вказаних витрат будуть надані суду під час підготовчого судового засідання. Про те на час ухвалення рішення, вказані докази позивачем не надавались.

Дослідивши матеріали справи, встановлено, що останні не містять доказів знесення перегородки та вивозу будівельного сміття, надання третіми особами позивачці послуг з виконання вказаних робіт, а також факт сплати позивачкою вартості вказаних робіт у заявленому розмірі. Матеріалами справи також не підтверджується факт сплати позивачкою ОСОБА_1 судового збору у сумі 1632,40 грн. за рішенням суду № 333/5572/17.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

Виходячи з наведеного суд не може погодитись з доводами позовної заяви, оскільки судовий збір стягнутий з ОСОБА_1 у цивільній справі № 333/5572/17 у сумі 1632,40 грн., в розумінні положень ст. 22 ЦК України не можна віднести до реальних збитків, тобто витрат, що позивачка мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За таких обставин сума судового збору за рішенням суду № 333/5572/17 стягненню з відповідачки не підлягає.

Щодо доводів відзиву ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 , слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність тривалістю один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (чч.1 та 5 ст.261 ЦК). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно по. 28 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

В своєму відзиві відповідачка ОСОБА_2 зазначала, що позивачка ОСОБА_1 , ще на момент укладення договору купівлі-продажу була обізнана про необхідність вчинення дій, щодо узаконення приєднаного до загальної площі квартири, 4,5 кв.м. площі спірного коридору загального користування, а також про той факт, що вказане переобладнання квартири є самовільним.

На підтвердження наведених доводів відповідачка ОСОБА_2 не надає доказів, що приводить суд до висновку про відсутність підстав вважати початком перебігу строку позовної давності 20.08.2015 року, тобто дату укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 .

Водночас, при зверненні до суду з позовом представником позивача, адвокатом Никоненко О.О., до матеріалів справи долучено копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , що складено ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», замовником технічної інвентаризації вказано ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_2 .

З даних вказаних у технічному паспорті, що виготовлений інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_10 , вбачається, що вказана квартира має наступні самочинні переобладнання:

- самочинне приєднання частини коридору загального користування площею 4,5 кв.м.;

- самочинне збільшення житлової площі за рахунок приєднання площі балкону з перенесенням на балкон приладів системи централізованого опалення площею 3,2 кв.м.

Вказана копія технічного паспорту має відмітку уповноваженої особи ТОВ «ЗМ БТІ» «без виходу …по замовнику 01.04.2016 ОСОБА_11 ». Таким чином суд приходить до висновку, що позивачка ОСОБА_3 , як власниця квартири, та особа на замовлення якої було виготовлено вказаний технічний паспорт, починаючи з 02.04.2016 року мала об`єктивну змогу довідатися про порушення свого права (отримання у власність за договором купівлі-продажу квартири, що має самовільні переобладнання), а також довідатись про особу, яка його порушила.

Згідно відбитку канцелярії суду на позовній заяві, вказаний позов був поданий до Комунарського районного суду м. Запоріжжя лише 24.05.2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності встановленого законом для даного виду позовів. Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову через його недоведеність, то суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем для відмови у стягненні з відповідачки ОСОБА_2 вартості коридору площею 4,5 кв.м., на користь позивачки.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови в позові, судові витрати позивача стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13 19, 58, 76-81, 103, 141, 258-259, 264-265, 274-275, 279 ЦПК, ст.ст. 22, 216, 217, 253, 256-258, 261, 267 ЦК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, зокрема щодо, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя: І.Б. Жупанова