Постанова

Іменем України

30 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 309/818/17

провадження № 61-49068св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Король Ольга Юріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Калин Василь Юрійович, на постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Джуги С. Д., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок недійсними.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 16 вересня 2009 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Король О. Ю. посвідчено договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , а 22 листопада 2010 року цим же нотаріусом посвідчено договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,5555 га по АДРЕСА_1 та в урочищі АДРЕСА_2 .

Відповідно до цих договорів вона подарувала житловий будинок та земельну ділянку своєму онуку ОСОБА_2 , проте зазначає, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла, який насправді документ підписала, помилилася щодо правової природи правочину, оскільки насправді мала на меті укладення з онуком договору довічного утримання.

Перші місяці після укладення договору відповідач сумлінно виконував свої зобов`язання, потім виїхав за межі України і припинив забезпечувати її доглядом.

Крім того, позивачка вважає, що договори дарування були укладені під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану, не відповідають її внутрішній волі та обставинам, що склалися.

Враховуючи наведене, позивачка просила визнати недійсними договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та договір дарування земельних ділянок загальною площею 0,5555 га по АДРЕСА_1 та в урочищі АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , укладений 16 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Король О. Ю.

Визнано недійсним договір дарування земельних ділянок площею 0,5555 га, що розташовані по АДРЕСА_1 та в урочищі АДРЕСА_2, призначені для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства, укладений 22 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Король О. Ю.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладаючи договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, позивачка помилилася щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків сторін, які виникнуть після їх укладення.

Корокий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачка не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог (помилка щодо правової природи договору та укладення договору під впливом тяжкої обставини).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Калин В. Ю., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що укладаючи оспорювані договори позивач помилилася щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків сторін, які виникнуть після їх укладення між сторонами. Після укладення вказаних правочинів позивач продовжує проживати у спірному будинку, користуватися надвірними спорудами та земельною ділянкою біля будинку, та несе витрати по їх утриманню, самостійно оплачуючи комунальні послуги. Спірний житловий будинок є її єдиним місцем проживання, при цьому фактична передача майна відповідачу не відбулася. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не надав належної оцінки доводам позивача, а обмежився лише помилковістю висновків суду, не навівши при цьому своїх доводів щодо погодження або непогодження з висновками суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 15 квітня 2020 року призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

У квітні 2020 року справу розподілено судді-доповідачу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до укладеного 16 вересня 2009 року договору дарування ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

22 листопада 2010 року між цими ж сторонами укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 безоплатно передала, а ОСОБА_2 прийняв у дар земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 та в урочищі АДРЕСА_2 , розміром 0,5555га, які призначені для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства.

Обдарований за вказаними договорами ОСОБА_2 є онуком позивачки.

Як на підставу для визнання недійсними вказаних договорів дарування позивачка посилалася на те, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла, який насправді документ підписала, помилилася щодо правової природи правочину, хотіла укласти договір довічного утримання, оскільки їй вже 95 років, потребує постійної сторонньої допомоги та підтримки. Крім того, позивачка вважає, що договори дарування були укладені під впливом тяжкої для неї обставини, а саме хвороби та безпорадного стану, не відповідають її внутрішній волі та обставинам, що склалися.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

За частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Крім того, за змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі

статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на їх недоведеність позивачем.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оскаржувані нею договори дарування вчинялися під впливом обману з боку відповідача, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, чи вона укладала вказані договори під впливом тяжкої для неї обставини.

При цьому, апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваного рішення встановлено, що під час укладення оспорюваних договорів дарування позивачці було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і вона розуміла значення своїх дій, договори дарування житлового будинку та земельних ділянок були зачитані сторонам вголос, до їх підписання, що підтвердила в суді першої інстанції приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Король О. Ю.

Крім того, укладення двох договорів дарування з різницею в часі більше одного року, на думку колегії суддів апеляційного суду, спростовує доводи позивача про те, що вона мала на меті укладення зі своїм онуком договорів довічного утримання, а не дарування.

Разом із тим, посилання позивача на укладення оспорюваних договорів під впливом тяжкої для неї обставини (єдине житло, хвороба та безпомічний стан) не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Так, щодо єдиного житла, то позивач після укладення договору дарування будинку залишилася проживати в ньому, що не заперечувалося сторонами у справі, а документів на підтвердження своєї хвороби чи безпорадного стану позивач не надала, посилаючись лише на свій вік 95 років.

Крім того, апеляційним судом в оскаржуваному рішенні надана оцінка заяві відповідача про застосування строків позовної давності, яка була подана останнім до суду першої інстанції, а саме судом вказана заява визнана обґрунтованою, проте враховуючи, що позовна заява є необґрунтованою по суті, заява про застосування строку позовної давності визнана такою, що не підлягає застосуванню.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки обставинам справи, у зв`язку з чим неправильно вирішив спір, не заслуговують на увагу, оскільки саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів. Але наведені позивачем підстави для визнання недійсними оспорюваних нею договорів дарування останньою не доведені.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо установлення обставин справи, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вважає, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судом правильно застосовано закон, який підлягав до застосування, тому підстав для скасування судового рішення немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Калин Василь Юрійович, залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська