КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/386/20
Провадження № 2/488/845/20 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

14.12.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Тузові Р.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

та представника відповідача Шевченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом до відповідача - Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (далі Концерн РРТ), в обґрунтування якого вказав, що 27.04.2011 року він був прийнятий на роботу в Миколаївську філію Концерну РРТ на посаду інженера засобів радіо та телебачення Головної станції Миколаїв цеху № 1. Наказом № 34-к від 01.11.2019 р. він був звільнений з роботи з 11.11.2019 року за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним через те, що відповідач при звільненні не дотримався вимог трудового законодавства, не врахував його попередню роботу та переважне право на залишення на роботі, а також не запропонував усіх наявних на підприємстві вакансій.

Внаслідок незаконного звільнення позивачу була спричинена моральна шкода, яка виразилась у його стражданнях через отриманий стрес та вимушені зміни в організації життя, у погіршенні стану здоров`я та втраті впевненості у завтрашньому дні, а також у необхідності відстоювати свої права у судовому порядку.

Посилаючись на таке позивач у своєму позові просив:

-поновити його на посаді інженера засобів радіо та телебачення Головної станції Миколаїв цеху № 1;

-стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та допустити негайне виконання в частині середнього заробітку за один місяць;

-стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову через його необґрунтованість та безпідставність, та пояснив, що відповідачем було проведено звільнення позивача у повній відповідності із діючим законодавством.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого.

Частина третя статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Судовим розглядом встановлено, що згідно наказу № 20-к від 27.04.2011 року позивач по даній справі ОСОБА_1 був прийнятий на роботу, на посаду інженера засобів радіо та телебачення Головної станції Миколаїв цеху № 1.

Наказом № 34-к від 01.11.2019 р. позивач був звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Із наявного у справі Положення про Миколаївську філію Концерну РРТ вбачається, що ця філія не є юридичною особою, є структурним підрозділом юридичної особи Концерну РРТ, здійснює свою діяльність від імені останнього, який підпорядковується Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, і в межах повноважень, встановлених цим Положенням, має окремий баланс, поточний рахунок в установах банків, печатку зі своїм найменуванням та штампи (пункти 1.2., 1.9., 1.10., 3.1., 3.6. Положення).

Метою діяльності Філії є одержання доходу від усіх видів виробничої, торгової, комерційної, фінансової та інших видів діяльності, дозволених діючим законодавством України для задоволення потреб населення України, юридичних осіб і органів державної влади України в продукції, роботах, послугах Концерну, забезпечення інформаційної безпеки України в сфері комунікацій, підвищення ефективності використання державного майна з метою отримання прибутку Концерном (п. 2.1. Положення).

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмово заявою про таке переведення.

У справах про поновлення на роботі, доведення законності звільнення та дотримання встановленої процедури звільнення покладається на роботодавця.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 (із подальшими змінами), судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При цьому, мова йде про те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, освіти, досвіду тощо.

Власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі наявні в установі вакансії.

Наказом т.в.о. генерального директора Концерну РРТ № 198-оп від 20.08.2019 р. «Про скорочення штату та чисельності Миколаївської філії Концерну РРТ», з 12.11.2019 року були внесені зміни до штатного розпису Миколаївської філії Концерну РРТ, зокрема, скорочено такі посади:

-інженер засобів радіо та телебачення ІІ категорії;

-інженер-енергетик.

Цим же наказом на директора Миколаївської філії Концерну РРТ був покладений обов`язок провести попередження працівників та вивільнення з посад, що передбачені наказом.

Наказом директора Миколаївської філії Концерну РРТ за № 27-к від 21.08.2019 р. було проведено відповідне скорочення штату та чисельності працівників, у відповідності до наказу № 198-оп від 20.08.2019 р., а також попереджено під розпис працівників, що займають посади, які підлягають скороченню. Позивач був ознайомлений із наказом № 27-к від 21.08.2019 р. під розпис 22.08.2019 р, що підтверджується копією наказу, наявного у матеріалах даної справи.

За положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Із копії повідомлення про скорочення від 22.08.2019 р. за № 381/04 вбачається, що відповідач дотримався приписів ст. 49-2 КЗпП України, та завчасно попередив позивача про наступне звільнення, що було заплановане на 11.11.2019 р.

Крім цього, позивачу були запропоновані усі наявні на 22.08.2019 р. у Концерні РРТ вакантні посади, причому не тільки у Миколаївській філії, а й по всій території України. Позивач ОСОБА_1 22.08.2019 р. ознайомився із переліком вакантних посад, та письмово відмовився від запропонованих посад. Дане підтверджується наявним у справі відповідним переліком посад.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 1 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено, що на виконання вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України відповідач отримав згоду профспілкового комітету, членом якого був позивач, що підтверджується наявною у справі копією протоколу розширеного засідання профспілкового комітету та адміністрації Миколаївської філії Концерну РРТ № 23 від 17.10.2019 р.

Більше того, у день звільнення, 11.11.2019 року відповідач повторно запропонував позивачу усі вакантні у Концерні посади станом на цю дату, проте позивач відмовився від цих посад. На відміну від переліку посад, що пропонувалися позивачу 22.08.2019 р., у переліку посад від 11.11.2019 р. була вказана посада техніка електрозв`язку І категорії (на час відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) по Миколаївській філії 1 штатна одиниця з окладом 4 548 грн. У судовому засіданні позивач підтвердив, що ця посада відповідає його освіті, кваліфікації, досвіду, і він міг би її виконувати, проте він відмовився від цієї та інших запропонованих йому вакантних посад.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що відповідач дотримався приписів трудового законодавства при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, тому підстав вважати його звільнення незаконним та поновити на роботі суд не вбачає.

Доводи позивача та його представника про те, що відповідач не врахував його переважне право на залишення на роботі, чим порушив вимоги ст. 42 КЗпП України, суд знаходить необґрунтованими і безпідставними з огляду на таке.

Так, частиною першою статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (частина друга статті 42 КЗпП України).

Виходячи зі змісту ч. 1 та ч. 2 ст. 42 КЗпП України, застосування цих положень можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Проте судовим розглядом не встановлено наявність ідентичних посад, які б давали підстави відповідачеві застосовувати положення ст. 42 КЗпП України.

Також суд вважає необхідним зазначити, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо таке право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування) ( п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року зі змінами).

Також суд знаходить безпідставними доводи позивача щодо недоцільності скорочення чисельності чи штату працівників, оскільки згідно діючого законодавства підприємство вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Крім цього, Постановою КМУ № 815 від 09.06.2006 р. було затверджено План використання радіочастотного ресурсу України, за яким з 01.09.2018 року майже повністю припинено використання радіоелектронних засобів аналогового телевізійного мовлення, та перехід на цифрові технології, що вплинуло на розмір доходів Концерну РРТ. Відключення аналогового телевізійного мовлення в свою чергу зменшило кількість персоналу, що необхідна для обслуговування ТВ передавачів.

Відтак недоцільність чи фіктивність скорочення чисельності або штату працівників судовим розглядом не встановлена.

Суд не може залишити поза увагою і те, що позивачем пропущений строк на звернення до суду із даним позовом. Так, ч. 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

Із матеріалів справи вбачається, що копію трудової книжки позивач отримав у день звільнення, тобто 11.11.2019 року, що він підтвердив у судовому засіданні.

Між тим, із позовом позивач звернувся до суду 10.02.2020 року, тобто із пропуском встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячного строку.

При цьому, ні у позовній заяві ні у судовому засіданні позивачем не було наведено жодних поважних причин пропуску ним вказаного строку, тому підстав для його поновлення суд не вбачає.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, що була спричинена йому незаконним звільненням, то такі вимоги на думку суду, не можуть бути задоволені через те, що вони є похідними від вимог про поновлення на роботі, у задоволенні яких суд відмовляє позивачеві.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачу понесені ним судові витрати через те, що у задоволенні його позову відмовлено у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 21.12.20 року

Суддя Л.І. Селіщева