Cправа № 399/140/19
Провадження № 2/399/138/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14 квітня 2020 року селище Онуфріївка

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Лях М.М., за участю секретаря судових засідань Гриценко Т.М., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Онуфріївка в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Василівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, треті особи: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру в особі відділу Держгеокадастру в Онуфріївському районі Кіровоградської області та Головне управління Держгеокадастру в Кіровоградській області, про включення до списку осіб, що мають право на земельну ділянку (пай) та виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості),

встановив:

До Онуфріївського районного суду Кіровоградської області з позовом звернувся ОСОБА_1 , в якому просить поновити пропущений строк для звернення до суду з позовом, зобов`язати Онуфріївську районну державну адміністрацію Кіровоградської області, Василівську сільську раду Онуфріївського району Кіровоградської області та відділ Держгеокадастру в Онуфріївському районі Кіровоградській області включити його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) та виділити для цієї мети земельну ділянку в натурі (на місцевості) в розмірі, який було встановлено для членів КСП "Колгосп ім. Ілліча".

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що в період часу з січня 1996 року по серпень 1999 року він був членом колгоспу ім. Ілліча, правонаступником якого є СВК «Світанок». Відповідно до протоколу засідання правління колгоспу ім. Ілліча від 05.04.1996 року землі колгоспу було розпайовано і до списків на паювання землі включили всіх членів колгоспу. Позивача не було включено до списку, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Колгосп ім. Ілліча» Василівської сільської ради на отримання сертифікатів на земельну частку (пай). Зазначив, що на даний час розпаювання земель проведено, тому реалізувати своє право він має лише за рахунок земель резервного фонду, який знаходиться на території Василівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області. Про те, що позивача не включено до списків на виділення земельних часток він дізнався лише в 2018 році, під час звернення до сільської ради з питанням про оформлення свого права на землю. Вважає, що мав право на земельну частку (пай), так як на момент отримання Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Колгосп ім. Ілліча» був його членом та працював в колгоспі, хоча і не був внесений до списку громадян до державного акту, членів колективного сільськогосподарського підприємства.

Ухвалою суду від 21.11.2019 року провадження по вказаній справі відкрито.

Ухвалою суду від 13.01.2020 року з числа відповідачів виключено Онуфріївську районну державну адміністрацію Кіровоградської області та залучено Василівську сільську раду Онуфріївського району Кіровоградської області в якості відповідача виключивши з числа третіх осіб. Крім того, залучено в якості третьої особи Головне управління Держгеокадастру в Кіровоградській області.

Ухвалою від 10.03.2020 року підготовче провадження закінчено та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі.

Представник відповідача Василівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області Пироженко В.В. позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити. 13.01.2020 року подав відзив на позовну заяву, згідно якого просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки він безспірно знав про порушення свого права та мав звернутися до суду до 1999 року.

Представники третіх осіб відділу Держгеокадастру в Онуфріївському районі Кіровоградської області та Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області в судове засідання не з`явились, про день і час розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки до суду не повідомили, заяви про розгляд справи без їх участі не подавали.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується.

Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам слід враховувати, що згідно зі ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995р. N720/9 і має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначено правовий статус відповідних підприємств, порядок їх реорганізації, перетворення та членства у них громадян.

В судовому засіданні встановлено, що згідно записів у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 № НОМЕР_2 ОСОБА_1 05.01.1996 року прийнятий в члени колгоспу ім. Ілліча, 26.08.1999 року звільнений за власним бажанням /а.с. 7-9/.

Згідно архівної довідки № 172/01-47 від 05 грудня 2018 року, в документах архівного фонду «Колгоспу ім. Ілліча» в протоколі загальних зборів уповноважених членів колгоспу від 09.02.1996 року № 1 значиться про прийняття в члени колгоспу ОСОБА_1 . У протоколі засідання правління колгоспу ім. Ілліча від 05.04.1996 року № 2 ухвалили «включити в списки на паювання землі всіх членів колгоспу, що працюють на даний час в господарстві». Відомостей про звільнення з членів колгоспу ОСОБА_1 за період 1996-2000 р.р. в документах архівного фонду «Колгосп ім. Ілліча» немає. В протоколі установчих зборів по створенню сільськогосподарського виробничого кооперативу від 04.03.2000 року № 1 значиться про створення на базі колгоспу ім. Ілліча с. Василівка Онуфріївського району сільськогосподарського виробничого кооперативу «Світанок», який являється правонаступником колгоспу ім. Ілліча /а.с. 10/.

Відповідно до довідки Василівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області № 07-20/83 від 10.03.2020 року на території Василівської сільської ради в наявності є резервні земельні частки (паї) /а.с. 60/.

У листі відділу в Онуфріївському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області № 100/103-20 від 10 березня 2020 року зазначено, що Державний акт на право колективної власності на землю КСП «ім. Ілліча» Василівської сільської ради був виданий 01.07.1996 року та громадянин ОСОБА_1 відсутній у списку колгоспників колгоспу ім. Ілліча станом на 01.08.1995 року. Крім того, згідно протоколу № 1 загальних зборів колгоспників колгоспу «ім. Ілліча» Онуфріївського району Кіровоградської області від 02.02.1997 року (пункт ХІ) ухвалено відмовити в одержанні земельного паю заявникам, які не являються членами колгоспу, в тому числі ОСОБА_1 /а.с. 61/.

Згідно із ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Зі змісту наведеного убачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Частиною 1 ст.16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із вимогами ч. 1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), зокрема є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав ( п. а ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Тобто звертаючись до суду з позовом до Василівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області про включення до списку осіб, що мають право на земельну ділянку (пай) ОСОБА_1 невірно визначено спосіб захисту порушеного права чи інтересу, у той час, коли позивач може захистити своє порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством, тобто визнання права на земельну частку (пай).

Суд же розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, … в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках / ч. 1 ст. 13 ЦПК України/.

Разом з тим, відповідно до ст. 49 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості самостійно змінювати предмет чи підставу позовних вимог.

Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог.

Позовна вимога ОСОБА_1 про виділення земельної ділянку в натурі (на місцевості) в розмірі, який було встановлено для членів КСП "Колгосп ім. Ілліча" також не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про виділення земельної ділянки в натурі) передбачено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначенення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", який набув чинності 01 січня 2019 року, районні державні адміністрації виключені з переліку осіб, уповноважених на розгляд заяв власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06 вересня 2012 року № 5245-VI внесено зміни до ЗК України, які набрали чинності з 01 січня 2013 року, цим Законом змінено суб`єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення та визначено, що такі повноваження перейшли до Держземагентства України, а згодом - до Держгеокадастру України.

Згідно з частиною четвертою статті 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Тобто законодавцем змінено компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та передано такі функції Держгеокадастру України замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування.

З огляду на викладене, належним суб`єктом, який наділений правом розпорядження державними землями запасу сільськогосподарського призначення, є ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, як таких, що пред`явлені до неналежного відповідача.

Суд погоджується з доводами відповідачів щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Щодо застосування позовної давності, суд встановив наступне.

Верховний Суд України у п. 11 постанови Пленуму від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц щодо позовної давності висловила таку правову позицію. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, а статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

За вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79цього Кодексу.

Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що про порушення свого права на отримання земельної частки (паю) дізнався у 2018 році, а тому вважає, що не пропустив трирічний строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України.

Однак, з такими доводами позивача погодитися неможна з таких підстав.

Право на позов у позивача виникло з 1997 року, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР, 1963 року, минув ще до набрання чинності ЦК України, 2003 року.

Оцінюючи доводи позивача про поважність пропуску строку на звернення до суду із даним позовом, суд враховує, що розпаювання земель колишніх колгоспів, є загальновідомим фактом, а тому позивач, який працював в «Колгоспі ім. Ілліча» у 1996-1999 роках, повинен був дізнатись і дізнався про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «ім. Ілліча» Державного акту на землю.

Право на звернення до суду з позовом у ОСОБА_1 виникло з 02.02.1997 року, коли йому було відмовлено в одержанні земельної частки (паю), але протягом двадцяти двох років позивач не ставив питання про захист свого порушеного права, пропустив строки звернення до суду із позовом і не надав суду доказів поважності пропуску такого строку.

Суд також враховує правову позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у цивільній справі № 632/2605/15-ц щодо застосування строку позовної давності.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про обрання позивачем невірного способу захисту порушеного цивільного права, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав, а не у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 76, 81, 247, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Василівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, треті особи: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру в особі відділу Держгеокадастру в Онуфріївському районі Кіровоградської області та Головне управління Держгеокадастру в Кіровоградській області, про включення до списку осіб, що мають право на земельну ділянку (пай) та виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2020 року.

Суддя М.М. Лях