Справа № 207/1121/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.04.2020 року смт. Покровське Покровського району

Дніпропетровської області

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чорної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Корхової М.Г.,

учасники справи:

представник відповідача ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором, яким просив визнати дійсним договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1, укладений 01 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Форза» кредитну заборгованість в сумі 18863,20 грн. за кредитним договором № 1 від 01 жовтня 2018 року, а також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

Позов мотивований тим, що 01 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 укладений договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1. Цей договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на інтернет сайті позивача і виконання ним певних дій, які свідчать про укладення договору.

Позивач зазначає, що він свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, перерахував на картковий рахунок відповідача ОСОБА_1 позику у розмірі 8000,00 грн. Дана сума була перерахована платіжною системою Liqрау, що підтверджує карточкою бухгалтерського рахунку №3611 за 01 жовтня 2018 року. Однак відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує та станом на 20.03.2019 року має заборгованість в розмірі 18863,20 грн.

Позивач посилається на ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», в якій зазначається, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами, зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір складається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, про зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися і суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Таким ідентифікатором є CMC повідомлення з кодом, який зазначений у тексті договору у розділі «Підписи сторін».

Позивач посилається на договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 1 від 01.10.2018 року із зазначенням у графі підпис ОТП паролю, який було введено Позичальником у відповідне поле для підписання договору після ознайомлення з офертою товариства.

ТОВ «ФК «Форза» від Нацкомфінпослуг отриманий акт про правопорушення, вчинені ТОВ «ФК «Форза» № 173/16-5/15 від 28 лютого 2019 року, в якому зазначається, що у зв`язку з недотриманням порядку укладення електронного договору, встановленого статтею 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію», договір №1 від 01.10.2018 року є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Саме цей факт і став причиною звернення ТОВ «ФК «Форза» до суду.

Позивач вважає, що відповідно до умов п. 3 договору клієнт зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3 даного договору.

Згідно п. 5 договору останній день користування кредитом - 30 жовтня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 20.03.2019 року, виникла заборгованість у розмірі 18863,20 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 5840,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 3241,20 грн., заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом - 5840,00 грн.. заборгованості за пенею - 3942,00 грн.

03.02.2020 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив, в якому він просив у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Форза» до ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Представник відповідача у відзиві посилається на те, що відповідно до доданих позивачем ТОВ «ФК «Форза» до матеріалів справи копій документів, ОСОБА_1 нібито було підписано кредитний договір, але будь-який підпис в графі «Позичальник» відсутній. В порушення вимог ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 взагалі не була повідомлена про умови надання кредиту, крім того, будь-які копії документів, як-то копію договору, в порушення вимог ч, 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» їх не було надано.

Представник відповідача зазначив, що порядок акцептування пропозиції ТОВ «ФК «Форза» не відповідає положенням абзацу третього частини 6 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію», згідно з яким відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону,

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Представник відповідача вважає, що оскільки з наданих ТОВ «ФК «Форза» документів встановлено недотримання порядку укладення електронного договору, встановленого статтями 11 та 12 ЗУ «Про електронну комерцію», то договір є таким, що не прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, а тому відповідно до ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України цей договір є нікчемним.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не з`явилась, повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, надала до суду клопотання, в якому просила проводити розгляд справи без участі представника ТОВ «ФК «Форза».

Представник відповідача ОСОБА_2. в судове засідання з`явився, позов заперечив, просив у задоволенні позову відмовити, пояснивши, що грошові кошти в розмірі 8000,00 гривень ОСОБА_1 дійсно були перераховані, що відповідачка і не заперечує. 06.11.2018 року ОСОБА_1 повернула ці грошові кошти у розмірі 8000,00 гривень як отримані без належної правової підстави, оскільки кредитний договір між нею та позивачем так і не був укладений. Представник відповідача також пояснив, що ОСОБА_1 не має електронно-цифрового підпису, ніколи його не виготовляла, не зверталася до сертифікаційних центрів з цього приводу, отже, жодних договорів за допомогою ЕЦП не підписувала. Що таке одноразовий ідентифікатор їй невідомо, жодних підтверджень про укладення договору, як і тексту договору, відповідачка від позивача не отримала, про умови нібито укладеного кредитного договору їй нічого не було відомо, у зв`язку з чим вона повернула грошові кошти позивачу як безпідставно отримані.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

В матеріалах справи наявна копія договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №1 від 01.10.2018 року, предметом якого згідно п. 3 договору є те, що Товариство (позивач) на умовах цього договору надає Клієнту (відповідачу) грошові кошти в сумі, визначеній п. 5 договору, а Клієнт зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3 договору. Кредит надається позичальнику на визначені ним особисто цілі (а. с. 15).

У п. 2 договору зазначається, що він укладений у відповідності до вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів».

У розділі 4 договору зазначається, що договір укладається в письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді із накладенням електронних підписів одноразовим/мережевим ідентифікатором). У випадку оформлення договору чи здійснення інших дій, пов`язаних з його виконанням в он-лайн режимі на офіційному сайті позивача за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені та підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року, вважатимуться такими, що мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носієві і підписаними власноручним підписом (а. с. 15).

Згідно п.5, п. 5.3 договору умови надання позики на умовах фінансового кредиту наступні: загальний розмір кредиту - 8000,00 грн.; дата видачі кредиту - 01.10.2018 рік; строк дії кредиту - з 01.10.2018 року по 30.10.2018 року; реальна річна процента ставка - 675,25%.

Дата платежу згідно п. 7 договору - 30.10.2018 року.

У пункті 8 договору «реквізити та підписи сторін» зазначено «електронний підпис ОСОБА_1 . 82167903» (а. с. 16).

Позивачем також надана картка рахунку 3611 за 01.10.2018-29.01.2019 роки, з якої вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 30.10.2018 року переведені грошові кошти у розмірі 8000,00 грн., які ОСОБА_1 повернула 06.11.2018 року у тому ж розмірі на рахунок позивача (а. с. 18).

28 лютого 2019 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, складений акт про правопорушення, вчинені ТОВ «ФК «Форза» на ринку фінансових послуг № 173/16-5/15 (а. с. 21-26).

Державний регулятор в цьому акті зазначає, що ТОВ «ФК «Форза» надавало гр. ОСОБА_1 пропозицію укласти електронний договір (акцепт) шляхом введення ОТП-пароля у відповідне поле у Особистому кабінеті ТОВ «ФК «Форза», без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі. Зазначений вище порядок акцептування пропозиції ТОВ «ФК Форза» не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», згідно з яким відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього закону.

У даному листі регулятор також зазначає, що відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Абзацом другим частини другої статті 639 Цивільного кодексу України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно з частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (а. с. 23).

З чого державний регулятор робить висновок, що, оскільки з наданих позивачем документів встановлено недотримання порядку укладення електронного договору, встановленого статтею 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію», то договір №1 від 01.10.2018 року є таким, що не прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, а відповідно до статті 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним (а. с. 24).

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ст. 207 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Із наведених норм Цивільного кодексу України випливає, що кредитний договір повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами. При цьому ст. 208 ЦК України регулює питання та надає можливість підписувати укладений договір електронним підписом або іншим аналогом власноручного підпису.

Судом встановлено, що станом на 01 жовтня 2018 року, яким датований договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1, діяв Закон України «Про електронний цифровий підпис», який втратив чинність 06.11.2018 року.

Отже, саме Закон України «Про електронний цифровий підпис» станом на 01 жовтня 2018 року визначав правовий статус електронного цифрового підпису та регулював відносини, що виникають при використанні електронного цифрового підпису.

Стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» визначає терміни, які використовуються в законі.

Зокрема, електронний підпис - це дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних.

Електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Засіб електронного цифрового підпису - програмний засіб, програмно-апаратний або апаратний пристрій, призначені для генерації ключів, накладення та/або перевірки електронного цифрового підпису. Особистий ключ - параметр криптографічного алгоритму формування електронного цифрового підпису, доступний тільки підписувачу. Відкритий ключ - параметр криптографічного алгоритму перевірки електронного цифрового підпису, доступний суб`єктам відносин у сфері використання електронного цифрового підпису.

Електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті (ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис»).

Згідно ст. 4 цього закону електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

З системного та логічного тлумачення наведених норм випливає, що електронний підпис - це спосіб ідентифікації особи, яка підписує документ.

З позову та пояснень відповідача випливає, що відповідач ніколи не отримував електронно-цифровий підпис, відповідно, ніколи їм не підписувався.

Позивач стверджує, що акцептування договору № 1 від 01.10.2018 року відбулося шляхом зазначення у графі підпис ОТП паролю, який було введений Позичальником у відповідне поле для підписання договору після ознайомлення з офертою товариства.

Аналізуючи законодавство щодо електронного підпису, яке було чинне на той час, суд приходить до висновку, що головна задача електронного підпису, як і звичайного, це однозначна ідентифікація особи як такої і підтвердження саме її волевиявлення на укладання договору, у встановленій законом формі, саме на тих умовах, що зазначені у тексті договору.

Як вже зазначалося вище, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ст. 207 ЦК України).

Суд дійшов висновку, що пароль, який було введений позичальником (відповідачем) у відповідне поле для підписання договору,таким аналогом власноручного чи електронного підпису не являється в розумінні статті 208 ЦК України.

Як випливає з тексту договору № 1 від 01.10.2018 року, він нібито укладений у відповідності до вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів».

Закон України «Про електронну комерцію» регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. Дія цього Закону не поширюється на правочини, якщо: однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа - підприємець та реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього Закону до правочину (ст. 1 Закону).

Закон України «Про електронну комерцію» містить в собі посилання до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Зокрема, зазначається, що термін "електронний підпис" вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про електронний цифровий підпис" (ст. 12 закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч. 3 ст. 12 Закону).

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч. ч. 7,8 Закону).

Як випливає з матеріалів справи, позивач не дотримався порядку укладення електронного договору, встановленого статтею 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема, порядок акцептування пропозиції ТОВ «ФК Форза» не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», згідно з яким відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього закону. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті, як зазначалося вище і що не було зроблено сторонами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять жодних підтверджень, що договір № 1 від 01.10.2018 року був акцептований сторонами, в порядку, передбаченому законом, що цей договір підписав відповідач, що саме цей договір розумів відповідач та ознайомився і погодився з отриманням грошових коштів на умовах, визначених у договорі, що договір взагалі містив умови щодо кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки у зазначеному в цьому договорі розмірах і порядках нарахування.

Обґрунтування не може базуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, в суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді предмет договору, ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також відсутні підстави вважати, що договір № 1 від 01.10.2018 року укладений з дотриманням письмової форми.

Відповідно до частини першої та другої статті 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Суд дійшов висновку, що в даному випадку відповідач повернув все отримане за таким договором, а саме, грошові кошти у розмірі 8000,00 гривень, тобто, здійснив реституцію добровільно, в позасудовому порядку.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

У зв`язку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 3, 202, 203, 207, 215, 216, 509, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 10, 12, 18, 77, 81, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні цивільного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №1, укладеного 01 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» кредитної заборгованості в сумі 18863,20 грн. - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1921,00 грн. покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Покровський районний суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, визначені статтею 354 Цивільного процесуального кодексу України для апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 16 квітня 2020 року.

Суддя О.В. Чорна