ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року

м. Харків

Справа № 623/363/20

Провадження №22 - ц/818/5151/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами»,

треті особи приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров Павло Володимирович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Євген Михайлович,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, ухвалене 17 серпня 2020 року у складі судді Герцова О.М.,

УСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після збільшення вимог якого ( а.с. 59-62) просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича №5071 від 19.09.2019; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (далі ТОВ) на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 8559,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.05.2012 між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством (далі ПАТ) «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ, товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Кредит» був укладений договір про надання споживчого кредиту №002014098, за умовами якого ТОВ «ОТП Кредит» надало позивачу кредит у розмірі 8590,51 грн. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі ХМНО) Остапенком Євгеном Михайловичем був учинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ грошових коштів у сумі 8590,51 грн. На підставі даного виконавчого напису приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров П.В. згідно з постановою від 13.11.2019 відкрив виконавче провадження № 60490992 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ 8590,51 грн. боргу. Здійснений приватним нотаріусом Остапенком Є.М. виконавчий напис від 19.09.2019 не підлягає виконанню, оскільки він вчинений з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, тому що вказану у виконавчому написі суму боргу не можна вважати безспірною. Оскільки даний виконавчий напис не підлягає виконанню, усі кошти, що були безпідставно стягнуті приватним виконавцем на користь ТОВ, підлягають поверненню позивачу.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом ХМНО Остапенком Є.М. 19.09.2019, зареєстрований в реєстрі за № 5071, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ грошових коштів в сумі 8590,51 грн, таким, що не підлягає виконанню. В задоволенні вимоги про стягнення з ТОВ на користь ОСОБА_1 грошових коштів, стягнутих за виконавчим написом №5071 від 19.09.2019, відмовлено. Стягнуто з ТОВ на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 грн. Іншу частину судових витрат у розмірі 420,40 грн вирішено компенсувати за рахунок держави. Скасовані заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою суду від 31.01.2020.

Рішення мотивоване тим, що вимога ТОВ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору на час вчинення виконавчого напису не може вважатись безспірною, оскільки строк повернення кредиту встановлений 31.05.2013, і саме з того часу у стягувача виникає право примусового стягнення боргу. Отже, виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом ХМНО Остапенком Є.М. з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. В задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в порядку повернення стягнутих коштів за виконавчим написом № 5071 від 19.09.2019 суд відмовив у зв`язку з не наданням позивачем належних та допустимих доказів стягнення з нього на користь відповідача грошових коштів за виконавчим написом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.08.2020 року в частині відмови у задоволенні його позову про стягнення з ТОВ на його користь грошових коштів, стягнутих за виконавчим написом № 5071 від 19.09.2019. Просив ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову та стягнути з ТОВ на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 8559,45 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушеннями норм процесуального права. Суд неповно встановив обставини у справі та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення коштів. Суду були надані докази того, що виконавчий напис був пред`явлений до примусового виконання. Приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим П.В. була винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 13.11.2019 по виконавчому провадженню № 60490992, що була направлена на виконання до Комунального некомерційного підприємства Ізюмської міської ради (далі - КНП) «Центральна міська лікарня Піщанської Богоматері». На підставі даної постанови з заробітної плати позивача було стягнуто 1795,37 грн, що підтверджується довідкою КНП Ізюмської міської ради «Центральна міська лікарня Піщанської Богоматері» №19 від 04.02.2020 , платіжним дорученням №670 від 21.12.2019 та платіжним дорученням №10 від 28.01.2020. Одночасно з цим, приватним виконавцем була направлена до Акціонерного товариства Комерційний банк (далі - АТ КБ) «Приватбанк» постанова про арешт коштів, на підставі якої з карткового рахунку позивача було стягнуто та направлено приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Говорову П.В. 6764,08 грн, що підтверджується листом АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-200211/7265 від 25.02.2020 та дублікатом квитанції № Р19381775 від 27.01.2020. Таким чином, загалом з позивача на користь ТОВ було стягнуто 8559,45 грн. Апелянт вважає, що оскільки підставою отримання відповідачем суми у розмірі 8559,45 грн було стягнення у примусовому порядку заборгованості за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса, який судом визнано таким, що не підлягає виконанню, то вищевказана сума повинна вважатися безпідставно набутою та підлягає поверненню. Правової підстави, за якою ТОВ набуло грошові кошти, не існує. Відповідно до вимог ст. 1215 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) вказана безпідставно набута сума грошових коштів не підпадає під перелік випадків, коли безпідставне набуте не підлягає поверненню. Позивач вказує, що той факт, що дані кошти пішли не на прямі рахунки ТОВ, а через депозитний рахунок приватного виконавця, не змінює підставу стягнення, адже кошти стягувалися саме на користь ТОВ.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.05.2012 між позивачем та ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ, товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Кредит» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 002014098, за умовами якого ТОВ «ОТП Кредит» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 8590,51 грн. Приватним нотаріусом ХМНО Остапенком Є.М. був учинений виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ грошових коштів у сумі 8590,51 грн. На підставі даного виконавчого напису приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров П.В. згідно з постановою від 13.11.2019 відкрив виконавче провадження №60490992 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ 8590,51 грн. боргу.

Згідно з умовами кредитного договору № від 31.05.2012 позичальник зобов`язаний повністю повернути кредитору суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобов`язання, встановлені кредитним договором, не пізніше 31.05.2013. Домовленість про інший строк давності, відмінний від установленого ст.ст. 257, 258 ЦК України, між сторонами укладеного договору відсутня. Однак за виконавчим написом, що оскаржується ОСОБА_1 , стягнення було здійснене з порушенням строку давності, а саме через 5 років з часу закінчення строку повернення кредиту.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вимога ТОВ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору на час вчинення виконавчого напису не може вважатись безспірною, оскільки строк повернення кредиту встановлений 31.05.2013, і з того часу у стягувача виникає право примусового стягнення боргу. Тобто виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом ХМНО Остапенком Є.М. є таким, що вчинений з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. І на підставі зазначеного суд визнав даний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенні суду від 17.08.2020 в цій частині колегією суддів не переглядалось, оскільки не оскаржувалося сторонами справи.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 стягнути з ТОВ на свою користь кошти таким вимогам процесуального закону не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у ст. 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести підстави пред`явленого позову. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з ТОВ на користь ОСОБА_1 в порядку повернення грошових коштів, стягнутих за виконавчим написом №5071 від 19.09.2019, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено належними доказами обставин щодо стягнення з нього на користь відповідача зазначених грошових коштів.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інформацією, викладеною в листі №19 від 04.02.2020 за підписом головного бухгалтера КНП «Центральна міська лікарня Піщанської Богоматері», підтверджується здійснення таких відрахувань з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Говорова В.В.: грудень 2019 р. 1013,81 грн., січень 2020 781,56 грн. (а.с. 63). Зазначене підтверджується копіями платіжних доручень №670 від 21.12.2019 на суму 1013,81 грн., №10 від 28.01.2020 на суму 781,56 грн., що містяться в матеріалах справи (а.с. 64).

Листом від 25.02.2020 №20.1.0.0.0/7-200211/7265 АТ КБ «Приватбанк» повідомлено ОСОБА_1 про те, що 24.01.2020 банк отримав від приватного виконавця Говорова П.В. платіжну вимогу № 60490992/1 від 20.01.2020 про примусове списання грошових коштів у розмірі 11435,75 грн. Списання заборгованості здійснене згідно з виконавчим написом №5071 від 19.09.2019 та постанови від 28.12.2019 №60490992. Отримавши зазначений документ банк був зобов`язаний прийняти його до виконання та списати грошові кошти в межах їх залишку на рахунку (а.с. 65-66).

Згідно дублікату квитанції NP19381775 від 27.01.2020 з рахунка ОСОБА_1 на користь одержувача ОСОБА_2 здійснене списання грошових коштів в розмірі 6764,08 грн. за призначенням: 5071 від 19.09.2019 (а.с. 67).

На підставі викладеного судова колегія вважає доведеним, що з позивача на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Остапенко Є.М. 19.09.2019, зареєстрованого в реєстрі за №5071, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ грошових коштів в сумі 8590,51 грн. було стягнуто грошові кошти в розмірі 8559,45 грн.

Оскільки зазначений виконавчий напис визнаний у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню, здійснене на підставі такого виконавчого напису стягнення є не обґрунтованим та безпідставним.

За змістом ст. 1212 ЦК України зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави це таке правовідношення, в силу якого одна сторона ( набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони ( потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала( безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», у якій міститься і ст. 1212 ЦК України, застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України).

Оскільки виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом ХМНО Остапенком Є.М. 19.09.2019, зареєстрований в реєстрі за №5071, на підставі якого проводилася примусова процедура стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, визнаний у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 8559,45 грн.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 серпня 2020 року в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно з пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року зі змінами, зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 6, 13 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з ТОВ в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102 грн (840,80 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 1261,20 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції ).

Керуючись ст.ст. 367,374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 серпня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» про стягнення грошових коштів.

Ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) в порядку повернення грошових коштів, стягнутих за виконавчим написом № 5071 від 19.09.2019, безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 8559 (вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 45 (сорок п`ять) копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» на користь держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках встановлених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук