Ухвала

13 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 645/3033/18

провадження № 61-6527ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Максимова Миколи Ігоровича на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 , який діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності, знесення паркану, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_2 як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: усунути ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_2 , та земельною ділянкою за вказаною адресою, кадастровий номер якої :04:001:028, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самовільно побудований паркан між будівлями льоху літ. «Г», сараєм літ. «З» і вбиральнею літ. «Е»; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 12 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди і 20 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 15 червня 2012 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належали 273/1000 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , що складаються з житлових кімнат № 1-3, 1-4 в частині житлового будинку літ. «А-1»; житлової кімнати № 1-2 в житловій прибудові літ. «А3-1»; кухні № 1-1 в прибудові літ. «а2»; двоповерхової житлової прибудови літ. «А4-2» до житлового будинку літ. «А-1» (в тому числі: гаража № IV, коридора № 1-5, санвузла № 1-6, коридора № 1-7, житлової кімнати № 1-8, житлової кімнати № 1-9, комор № 1-10) та надвірних будівель і споруд: льоху літ. «Г», вбиральні літ. «Е», сараю літ. «З», воріт № 1, 1/2 частини огорожі № 4, зливної ями № 7. На підставі рішення 8 сесії Харківської міської ради від 01 липня 2015 року № 402 вказана частина домоволодіння визнана окремим домоволодінням, та змінено її адресу на нову: АДРЕСА_2 . Таким чином, згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30 листопада 2015 року ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_2 . Рішенням 4 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 24 лютого 2016 року № 146/16 земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею 0.0340 га, кадастровий номер :04:001:028, передана у приватну власність ОСОБА_3 та зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Межі земельної ділянки встановлені на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, складено кадастровий план із зазначенням розташування меж, конфігурації земельної ділянки та нанесені на статичний план міста, виготовлено технічний паспорт на житловий будинок та схематичний план земельної ділянки. Відповідачем було зруйновано паркан позивача з металевої сітки площею 45,8 кв. м інвентаризаційною вартістю 11 069 грн, розташований на межі суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 . Крім того, відповідач зрубала декілька фруктових дерев, належних родині позивача, чим завдала матеріальної шкоди. Відповідач протиправно вилучила в позивача частину приватної земельної ділянки з надвірною будівлею (вбиральня літ. «Е»), яку забрала у своє користування та поставила новий паркан на приватній земельній ділянці позивача між надвірними будівлями, що належать ОСОБА_3 , а саме між льохом літ. «Г», сараєм літ. «З» і вбиральнею літ. «Е». Таким чином, вбиральня літ. «Е» з усіма комунікаціями, яка входить до технічного плану та належить ОСОБА_3 згідно з договором дарування, фактично стала належати та знаходитися в користуванні відповідача, внаслідок чого порушуються законні права ОСОБА_3 як власника і користувача. Дії відповідача завдали позивачеві значної матеріальної і моральної шкоди. Крім того, будівництво паркану, здійснене відповідачем без належної дозвільної та проектної документації, з істотним порушенням будівельних норм та правил. Позивачеві необхідні кошти для купівлі нових матеріалів для виготовлення в майбутньому нового паркану, тому матеріальну шкоду він оцінив у розмірі 12 000 грн. ОСОБА_1 завдала моральної шкоди родині позивача як власнику житлового будинку та земельної ділянки в розмірі 20 000 грн, яка полягає у спричиненні власнику психологічного шоку в момент, коли його родина побачила новий побудований паркан на їх земельній ділянці.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком з надвірними будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_2 , і земельною ділянкою кадастровий номер :04:001:028, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_1 знести самовільно побудований паркан між будівлями льоху літ. «Г», сараєм літ. «З» і вбиральнею літ. «Е». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2019 року - без змін.

02 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Максимов М. І. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є відшкодування 12 000 грн матеріальної шкоди і 20 000 грн моральної шкоди. Сума шкоди, яку позивач просив стягнути з відповідача, а саме 32 000 грн (12 000 грн + 20 000 грн) станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тобто в цій частині справа № 645/3033/18 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом знесення паркану.

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2019 року та постанови Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Максимова Миколи Ігоровича на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 , який діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності, знесення паркану, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов