АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року м. Чернівці

справа № 725/4667/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Чубрей І.І.

позивач ОСОБА_1

відповідач держава Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Чернівецької області

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 30 січня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Вольська-Тонієвич О.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Просила стягнути з Державного бюджету України 25 240 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 116 844 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Посилалася на те, що вироком Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 січня 2014 року її було засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст.ст.191 ч.5, ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.2 ст.364-1, ч.3 ст.28, ч.2 ст.366, ч.3 ст.209 КК України до 8 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки , з конфіскацією коштів або іншого майна, одержаного злочинним шляхом та з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна, зі штрафом в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень. Вказаний вирок набрав законної сили тільки 17 серпня 2016 року після розгляду її апеляційної скарги судом апеляційної інстанції.

Кримінальне провадження стосовно неї тривало протягом двох років і чотирьох місяців, що порушує будь-які розумні строки, встановлені законом. Порушення вказаних строків відбулося внаслідок неналежного виконання суддями Апеляційного суду Чернівецької області своїх повноважень. Невідповідність прийнятих судом рішень нормам КПК України стала підставою для скасування цих рішень судом касаційної інстанції. Вказані порушення призвели до того, що позивачка була піддана кримінальному покаранню згідно вироку суду, який не набрав законної сили та була вимушена нести додаткові витрати на оплату послуг адвоката.

Внаслідок порушення її прав на справедливий та публічний судовий розгляд у розумні строки, незабезпечення належних умов конвоювання до суду, позивачці завдано моральну шкоду, яка полягає у довготривалих переживаннях щодо призначеного покарання, погіршення здоров`я, психологічних та фізичних стражданнях.

Вказану немайнову шкоду позивачка визначає з розрахунку мінімальної заробітної плати, встановленої на день пред`явлення позову, за період протягом 28 місяців.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 30 січня 2020 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що незважаючи на неодноразове оскарження вироку суду, позивачка в кінцевому результаті була засуджена за вчинення злочинів та вирок суду щодо неї набрав законної сили.

Тривалий розгляд кримінального провадження був пов`язаний з великою кількістю учасників кримінального провадження, кількістю епізодів вчиненого діяння, обсягом письмових доказів. Конвоювання ОСОБА_1 до апеляційного та касаційного судів відбувалося саме за її клопотанням, оскільки вона не погоджувалася брати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції. Позивачка не зверталася зі скаргами чи заявами до уповноважених органів з приводу незадовільних умов її конвоювання до суду.

Користуючись послугами захисника ОСОБА_2 , позивачка реалізувала своє право на захист, а тому вказані судові витрати не є матеріальною шкодою, яка спричинена їй діями суду чи органами дізнання.

ОСОБА_1 не доведено факту спричинення їй матеріальної та моральної шкоди, яка заподіяна непрофесійними діями суддів апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що до правовідносин між сторонами не підлягають застосуванню норми частин 1, 2 статті 1176 ЦК України, статті 130 КПК України та статті 2 Закону України №266/94-ВР.

Доводи позивачки щодо спричинення їй шкоди зводились до порушення судом апеляційної інстанції положень частини 2 статті 28 КПК України про організацію судового провадження у розумні строки, а не довготривалого судового розгляду, як зазначено судом у судовому рішенні.

В судовому рішенні відсутня оцінка аргументу позивачки щодо приниження людської гідності під час конвоювання в судові засідання.

Суд першої інстанції не встановив чи мали місце обставини, якими позивачка обґрунтовувала позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди.

Судом першої інстанції помилково зазначено, що правову допомогу позивачці надавала виключно адвокат Снігур Н.М.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Державна казначейська служба подала відзив на апеляційну скаргу.

Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Посилалася на те, що застосування положення частини 6 статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом спору є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органу судової влади.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляду конкретної справи не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, надану в кримінальній справі.

Прокурор подав відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 30 січня 2020 року є законним та обґрунтованим.

Обраний позивачем спосіб судового захисту своїх прав не відповідає положенням закону.

Підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивачу відсутні.

Докази про порушення судом процесуальних строків та порядку процесуального перегляду рішень у кримінальних справах матеріали справи не містять.

Витрати позивача, пов`язані з оскарженням вироку суду є реалізацією прав, передбачених кримінальним процесуальним законодавством та можливість їх стягнення за рахунок держави не передбачена.

Безпідставність та необґрунтованість вимог щодо стягнення з держави моральної шкоди на користь позивачки також підтверджується визнанням її винною в інкримінованих злочинах та обранням міри покарання у вигляді позбавлення волі.

ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт завдання їй шкоди внаслідок дій чи бездіяльності суду, причинний зв`язок між діями суду та настанням негативних наслідків для позивача.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Вироком Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 січня 2014 року ОСОБА_1 було засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст.191 ч.5, ст.190 ч.4, ст.28 ч.3, ст.364-1 ч.2, ст.28 ч.3, ст.366 ч.2, ст.209 ч.3 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки, з конфіскацією коштів або іншого майна, одержаного злочинним шляхом та з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна, зі штрафом в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень (а.с.9-40 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 8 квітня 2014 року вирок суду першої інстанції в частині засудження за ст. 209 ч. 3 КК України скасовано і провадження закрито за відсутності в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Вирішено вважати ОСОБА_1 засудженою на підставі ст. 70, ч. 1 КК України, за сукупністю злочинів передбачених ст.191 ч.5, ст.190 ч.4, ст.28 ч.3, ст.364-1 ч.2, ст. 366 ч.2 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до остаточної міри покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки, з конфіскацією всього майна зі штрафом в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень. Змінено запобіжний захід ОСОБА_1 з домашнього арешту на тримання під вартою, взявши її під варту в залі суду, строк відбування покарання вирішено обчислювати з 8 квітня 2014 року (а.с.41-50 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2015 року вирішено у разі відмови ОСОБА_1 дати пояснення в режимі відеоконференції доставити під вартою засуджену ОСОБА_1 у судове засідання суду на 10 годину 3 березня 2015 року (а.с.93-94 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 8 квітня 2014 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с.51-56 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 27 квітня 2015 року вирішено конвоювати ОСОБА_1 до Чернівецького слідчого ізолятора ВДДУПВП в Чернівецькій області та в подальшому доставити її до Апеляційного суду Чернівецької області на 10 годину 30 червня 2015 року (а.с.96 т.1).

Згідно листа Уманської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України №17/1913 вбачається, що 5 травня 2015 року ОСОБА_1 конвойовано з Уманської виправної колонії до СІЗО міста Чернівці (а.с.97 т.1).

Згідно листа Чернівецької установи виконання покарань №33 відділу ДПтС України в Чернівецькій області від 18 серпня 2015 року №33/3-1760 вбачається, що ОСОБА_1 прибула 15 травня 2015 року до Чернівецької установи виконання покарань №33 згідно ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 27 квітня 2015 року (а.с.98 т .1).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 29 липня 2015 року вирок Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 квітня 2014 року інстанції в частині засудження за ст. 209 ч. 3 КК України скасовано і провадження закрито за відсутності в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Вирішено вважати ОСОБА_1 засудженою за ст.191 ч.5, ст.190 ч.4, ст.28 ч.3, ст.364-1 ч.2, ст. 28 ч. 2, ст.366 ч.2 КК України. На підставі ст. 70, ч. 1 КК України за сукупністю злочинів передбачених ст.191 ч.5, ст.190 ч.4, ст.28 ч.3, ст.364-1 ч.2, ст.28 ч.3, ст.366 ч.2 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до остаточної міри покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки, з конфіскацією всього майна зі штрафом в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень. Запобіжний захід ОСОБА_1 залишено утримання під вартою, строк відбування покарання вирішено обчислювати з 8 квітня 2014 року (а.с.57-69).

З журналу судового засідання Апеляційного суду Чернівецької області від 29 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 була присутня у вказаному судовому засіданні (а.с.89-91).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 29 липня 2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції (а.с.70-74).

Згідно листа Чернівецької установи виконання покарань №33 відділу ДПтС України в Чернівецькій області від 16 травня 2016 року №33/3-1719 вбачається, що ОСОБА_1 15 травня 2016 року доставлена плановою вартою до Чернівецької установи виконання покарань №33 згідно ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 25 квітня 2016 року (а.с.99 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 серпня 2016 року вирок Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 квітня 2014 року інстанції в частині засудження за ст. 209 ч. 3 КК України скасовано і провадження закрито за відсутності в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Вирішено вважати ОСОБА_1 засудженою за ст. 191 ч.5, 190 ч.4, 28 ч.3 ст.364-1 ч.2 КК України. Перекваліфіковано дії ОСОБА_1 зі ст. 28 ч. 3, 366 ч. 2 на ст.. 28 ч.3 ст. 366 ч. 1 КК України і звільнити її від покарання, передбаченого санкцією цієї статті на підставі ст.. 74 ч. 5, 49 КК України. На підставі ст. 70, ч. 1 КК України сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим вважати ОСОБА_1 до покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки, з конфіскацією всього майна. На підставі ст.72 КК України зараховано ОСОБА_1 період перебування її під вартою в Київському слідчому ізоляторі, куди вона доставлялася для участі в судовому засіданні, а також коли вирок щодо неї не набрав законної сили, а саме з 25 лютого 2015 року по 29 липня 2015 року та з 23 березня 2016 року по 17 серпня 2016 року, виходячи з розрахунку один день тримання під вартою (попереднього ув`язнення) за два дні позбавлення волі (а.с.75-88 т.1).

З матеріалів справи також вбачається, що адвокат Снігур Н.М. надавала ОСОБА_1 професійну правничу допомогу у кримінальному провадженні у зв`язку з чим остання понесла витрати за надані адвокатом послуги (а.с.104-119 т.1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно частин 1-3 статті 21 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», N 4 від 31 березня 1995 року (в редакції Постанови Пленуму Верховного суду N 5 від 25 травня 2001 року) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно підпункту 19 пункту 4 Положення про Державну пенітенціарну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року, № 225, яке було чинне на час виникнення правовідносин, Державна пенітенціарна служба України відповідно до покладених на неї завдань здійснює розподіл засуджених, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.

Згідно пункту 1 Інструкції про порядок конвоювання та тримання в судах підсудних, (засуджених) за вимогою судових органів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Верховного Суду України, Служби безпеки України від 16 жовтня 1996 року конвоювання підсудних (засуджених) із слідчих ізоляторів, тюрем, виправно-трудових установ (далі - ВТУ) у судові органи та охорона їх під час судових засідань і на їх виїзних засіданнях, а також конвоювання їх у зворотньому напрямі у місця попереднього ув`язнення та позбавлення волі здійснюється військовими частинами і з`єднаннями внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України за місцем їх дислокації.

Відповідно до пунктів 1, 2 Інструкції з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державної судової адміністрації України, Генеральної прокуратури України від 26 травня 2015 року № 613/785/5/30/29/67/68 конвоювання обвинувачених (підсудних), засуджених із установ попереднього ув`язнення до судів та охорона їх під час судових засідань, а також конвоювання їх у зворотному напрямку здійснюються військовими частинами та підрозділами Національної гвардії України (далі - військові частини) та органами внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України (далі - органи внутрішніх справ) за місцем їх дислокації. Конвоювання на засідання судів засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань, до установ попереднього ув`язнення в населені пункти, де розміщуються суди, здійснюється військовими частинами, а з цих установ на засідання суду - вартами військових частин та/або органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Щодо вимоги про відшкодування матеріальної шкоди.

Правильним є аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення частини 1, 2 статті 1176 ЦК України та статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року, № 266/94-ВР.

З позовної заяви вбачається, що позивачка не заявляла вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди з підстав які зазначені в частинах 1, 2 статті 1176 ЦК України та статті 2 Закону України № 266/94-ВР, а тому їх застосування судом першої інстанції є неправильним.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про можливість розгляду позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, яка полягає у понесених позивачкою судових витратах при розгляді кримінальної справи в порядку цивільного судочинства.

Так, згідно з частиною першою статті 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Відповідно до частини першої статті 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема, про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі (пункт 13 частини першої статті 368 КПК України).

Згідно з частиною другою статті 126 КПК України сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Отже, питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо ж це питання суд не вирішив, сторона кримінального провадження має можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №462/6473/16-ц.

З позовної заяви вбачається, що позивачка, заявляючи вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, фактично просить відшкодувати процесуальні витрати, понесені нею за час кримінального провадження на оплату професійної правничої допомоги.

З огляду на вказані вище норми процесуального права та правову позицію Великої Палати Верховного Суду вказана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про те, що засудження позивачки за вчинення злочинів є підставою для відмови в позові про стягнення моральної шкоди завданої судом.

В пунктах 1,3,4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» від 17 жовтня 2014 року, №11 роз`яснено, що при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) (далі Конвенція) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, визначаючи межі перебігу таких строків, слід виходити з такого.

У кримінальному провадженні враховується як період досудового розслідування, так і період судового розгляду і апеляційного провадження. При цьому перебіг строків у кримінальному провадженні починається з часу, коли особі повідомлено про підозру або з моменту затримання особи за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, а закінчується у момент, коли вирок набрав законної сили або кримінальне провадження закрито в цілому чи щодо конкретної особи.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень (частина третя статті 28 КПК).

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини складність кримінального провадження визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження; кількості учасників провадження (потерпілих, свідків тощо); правової кваліфікації кримінального правопорушення; наявності на момент початку досудового розслідування відомостей щодо конкретної особи, яка ймовірно вчинила кримінальне правопорушення; характеру обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні; меж доказування; обсягу матеріалів досудових розслідувань, що об`єднані в одному провадженні; необхідності призначення експертиз, їх складності; обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для всебічного та повного дослідження обставин кримінального правопорушення; необхідності отримання міжнародної допомоги в рамках кримінального провадження тощо.

Оцінюючи поведінку учасників кримінального провадження, слід враховувати належне виконання ними своїх процесуальних обов`язків (зокрема, щодо явки за викликом слідчого, прокурора, судовим викликом; дотримання умов обраного запобіжного заходу; надання у передбачених законом випадках доказів тощо); існування випадків зловживання процесуальними правами тощо. При цьому слід враховувати, що використання процесуальних прав, зокрема, заявлення клопотань, скарг, не може розцінюватися як перешкоджання здійсненню провадження, за винятком випадків, коли йдеться про зловживання правом.

Оцінюючи спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень, слід враховувати послідовність та своєчасність здійснення процесуальних дій; наявність періодів бездіяльності (неактивності), причини якої мають з`ясовуватись у кожному конкретному провадженні; своєчасність повідомлення особи про підозру; обґрунтованість відкладення та зупинення кримінального провадження; своєчасність призначення кримінального провадження (кримінальної справи) до судового розгляду; встановлення випадків призначення судових засідань із великими інтервалами чи зволікання з переданням кримінального провадження з одного суду до іншого; проведення судових засідань у призначений час; дотримання строків постановлення суддею (або судом) мотивованої ухвали чи вироку і направлення копій процесуальних рішень учасникам судового провадження; повноту здійснення суддею контролю за виконанням працівниками суду своїх службових обов`язків, у тому числі щодо повідомлення учасників кримінального провадження про час та місце судового засідання; повноту та своєчасність вжиття слідчим, прокурором, слідчим суддею, судом (суддею) заходів забезпечення кримінального провадження та інших заходів, спрямованих на недопущення недобросовісної поведінки учасників кримінального провадження; характер та ефективність дій, спрямованих на прискорення кримінального провадження тощо (справи «Смірнова проти Росії» від 24 липня 2003 року, «Вітрук проти України» від 16 вересня 2010 року, «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року та інші).

Посилаючись на те, що кримінальне провадження стосовно неї тривало протягом двох років і чотирьох місяців, що порушує будь-які розумні строки, встановлені законом, позивачка не надала доказів, які б підтверджували обставини про те, що саме дії або бездіяльність працівників Апеляційного суду Чернівецької області призвели до несвоєчасності здійснення процесуальних дій, несвоєчасного призначення кримінальної справи до судового розгляду, призначення судових засідань із великими інтервалами чи зволікання з переданням кримінального провадження з одного суду до іншого, недотримання строків постановлення судом мотивованої ухвали чи вироку і направлення копій процесуальних рішень учасникам судового провадження, неповідомлення учасників кримінального провадження про час та місце судового засідання, невжиття заходів забезпечення кримінального провадження та інших заходів, спрямованих на недопущення недобросовісної поведінки учасників кримінального провадження.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази про те скільки часу розглядалася справа судом апеляційної інстанції, кількість судових засідань, проведених у справі та причини їх відкладення. Також з наявних доказів не можливо встановити поведінку учасників кримінального провадження, оцінити складність кримінального провадження та строк, об`єктивно необхідних для виконання процесуальних дій у справі. ОСОБА_1 не надала до суду докази, які би підтверджували факт заподіяння судом апеляційної інстанції моральної шкоди.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачка не надала доказів, які б підтверджували те, що умови її конвоювання до суду принижували її людську гідність, оскільки не відповідали санітарним та побутовим вимогам. Також відсутні докази, які б підтверджували обставини щодо порушення посадовими особами органів Державної пенітенціарної служби України, органів внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України, підрозділів Національної гвардії України прав ОСОБА_1 в процесі її конвоювання до суду.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в частині відмови в позові про стягнення матеріальної шкоди скасувати. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Чернівецької області про стягнення матеріальної шкоди слід закрити.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 30 січня 2020 року в частині відмови в позові про стягнення моральної шкоди слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 374, 376, 377, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 30 січня 2020 року в частині відмови в позові про стягнення матеріальної шкоди скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Чернівецької області про стягнення матеріальної шкоди закрити.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 30 січня 2020 року в частині відмови в позові про стягнення моральної шкоди змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 квітня 2020 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна