КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

21 грудня 2020 року м.Київ

[1]

Київський апеляційний суд у складі судді Немировської О.В., перевіривши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення добових витрат на відрядження, середнього заробітку за час затримки розрахунку та індексації, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020року,

встановив:

ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року позовну заяву було повернуто позивачу. Не погоджуючись з ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою скаржником не було надано доказів про сплату судового збору з посиланням на наявність пільги, передбаченої п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту поданої апеляційної скарги та позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача на його користь добових витрат за відрядження в розмірі 570 грн., які не були виплачені при його звільненні, а також середній заробіток за час затримки їх виплати з урахуванням індексації.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Так, відповідно до положень ч.1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Пунктом 3.15 вказаного розділу Інструкції до виплат, що не належать до фонду оплати праці, включено також витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що добові витрати на відрядження та середній заробіток за час затримки їх виплати при звільненні з урахуванням індексації за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто не входять до структури заробітної плати. Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року (справа № 910/4518/16).

З огляду на викладене, пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на заявлені ОСОБА_1 вимоги.

За таких обставин ухвалою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без руху з наданням п`ятиденного строку з дня отримання копії ухвали для усунення її недоліків.

17 грудня 2020 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкриття провадження у справі. В поданому клопотанні позивач зазначив, що він відмовляється визнавати свій обов`язок щодо сплати судового збору, а також просив постановити окрему ухвалу, якою зобов`язати Міністерство юстиції України скасувати державну реєстрацію Інструкції зі статистики заробітної плати.

Доказів про сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі, визначеному пп.9 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а також ухвалою апеляційного суду від 04 грудня 2020 року, надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених ст. 356 ЦПК України застосовуються положення ст. 185 ЦПК України.

В даному випадку недоліки апеляційної скарги, встановлені ухвалою суду, усунуті не були, а тому згідно ст. 185 ЦПК України апеляційна скарга підлягає поверненню.

Підстави для постановлення окремої ухвали в порядку

Керуючись ст.ст. 185, 357 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020року визнати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Суддя

№ справи: 754/10909/20

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/15673/2020

Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.