Справа № 216/4090/19
провадження №2/216/1667/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Бутенко М.В.

за участю секретаря судового засідання Клименко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 в м. Кривий Ріг в Дніпропетровській області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про позбавлення батьківських прав. Просить суд винести рішення, яким позбавити відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з навмисним, тривалим, злісним ухиленням від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, утриманню та піклуванню про дитину.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з письмовою заявою у якій просить розглянути справу за її відсутністю та без застосування технічного запису, задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з письмовою заявою у якій просить розглянути справу за його відсутністю, без застосування технічного запису, не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи - - виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, без застосування технічного запису, позовні вимоги підтримує повністю, надала до суду висновок виконкому, щодо можливості позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом встановлено, що у позивача по справі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 , про що Центрально - Міским відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області в книзі реєстрації народжень 17.01.2006 року було зроблено відповідний актовий запис за № 51 та видано довідку про визнання батьківства. Батьком дитини зазначений ОСОБА_2 . Своє батьківство відповідач визнав та не оспорював. У січні 2007 року Позивач звернулася до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

02.03.2007 року рішенням по справі № 2-709, позовні вимоги було задоволено та видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 200 грн., але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

14.07.2017 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_5 , про що Центрально-міським районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 488. Прізвище позивача після державної реєстрації шлюбу : ОСОБА_1 .

Згідно з даними довідки - розрахунку по аліментам № 21553 від 06.06.2019 року, виданої державним виконавцем Центрально-міського ВДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ Дніпропетровської області Терещенко М.В., сума заборгованості по сплаті аліментів відповідача розраховується з 2007 року по травень 2019 року та становить 51533,67 грн.

20 березня 2018 року державним виконавцем Терещенко М.В. винесено постанови: про тимчасове обмеження відповідача у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, постанову про тимчасове обмеження відповідача у праві виїзду за межі України, постанову про тимчасове обмеження відповідача у праві керування транспортними засобами, постанову про тимчасове обмеження відповідача у праві полювання.

З часу народження дитини, батько участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги не надає. Позивач виховує дитину самостійно, що підтверджується довідкою, виданою КЗШ І-ІІІ ступенів № 60, у якій навчається ОСОБА_3 , згідно інформації з якої вбачається, що протягом всього часу навчання дитини, батько у школі не з`являвся, участі у навчанні та вихованні дитини не приймав, склав заяву про те, що не заперечує проти усиновлення чоловіком позивача своєї доньки ОСОБА_3 . Дану заяву засвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1896.

Відповідач свідомо не цікавиться життям, здоров`ям, розвитком дитини, ухиляється від виконання своїх обов`язків, зокрема не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовку та адаптацію до подальшого життя, не забезпечує харчування, медичного догляду, лікування дитини, не забезпечує навіть мінімального рівня проживання, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, поведінки, не виявляє інтересу до потреб дитини, не створює умов для її розвитку та навчання, отримання освіти.

В зв`язку з усім вищезазначеним позивач змушена була звернутися до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст.152 СК України).

При цьому, відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них..

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України).

При цьому, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною (ст.166 СК України).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно ч. 4,5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування; Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167).

Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).

Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини, і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.

Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України).

Так, відповідачу, як батьку неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК).

Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

На думку Суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Повертаючись до обставин даної справи Суд підкреслює, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач не приймає участі в навчально-виховному процесі своєї дочки, не цікавиться здоров*ям дитини.

Наведене в своїй сукупності на думку Суду може свідчити про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

При цьому, в даній конкретній ситуації Судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідач жодного разу не звернувся до уповноважених органів держави з метою захисту прав своєї дитини, сприянні йому будь-яким чином реалізувати свої батьківські обов`язки.

Суд зауважує, що сам факт визнання відповідачем позову свідчить про його небажання реалізувати батьківські права відносно своєї доньки.

За таких обставин позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки він з нею фактично ніколи не проживав, так само даний захід не виключає можливість побачення батька із своєю дитиною.

Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною.

Додатково Суд враховує, що на даний час правовий статус дитини чітко не визначений, а позбавлення батьківських прав буде сприяти дитині визначити її правовий статус, як захищеної групи осіб і отримати відповідну соціальну допомогу від держави, чого вона на даний час з вини батька позбавлена, і останній, як законний представник дитини не сприяє цьому протягом тривалого часу.

З огляду на те, що розлучення з батьком надає тяжкий вплив на дитину, Суд розуміє, що таке розлучення має проводитися лише в крайньому випадку, тому перш ніж вдатися до позбавлення батьківських прав в даній ситуації Судом була перевірена можливість застосування менш радикальних заходів. Зокрема враховано, що держава повинна надати батькові сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину.

Проте, в правовідносинах, що склались між сторонами Суд не знаходить підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов`язків, оскільки відповідачу надавалась можливість та час для виправлення свого ставлення до виховання дитини, такий час у нього був і протягом судового розгляду, але виходячи з наведених вище обставин, батько дитини таких заходів не вжив та не бажає їх вживати.

Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

В даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3)).

Судом встановлено, що відповідач не цікавиться вихованням, навчанням доньки, не утримує її, та не бачиться з нею, тобто свідомо ухиляється від виховання своєї доньки та нехтує своїми обов`язками, а тому є всі підстави позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

У зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 768,40 грн.

Отже з урахуванням наведеного з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768.40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 81, 89, 128, 133, 141, 197, 258-259, 263-265, 268, 280-283, 354 ЦПК України, ст. 164 -166 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768.40 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в Дніпровський Апеляційний суд через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

СТОРОНИ ПО СПРАВІ:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_1 , орган що видав 1231, ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, паспорт НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя М. В. Бутенко