Постанова

Іменем України

10 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 328/2138/17

провадження № 61-37147св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальний заклад «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області,

третя особа - головний лікар Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області Коваль Віталій Романович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила поновити її на посаді зубного лікаря Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області (далі - КЗ «Молочанська районна лікарня»), стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 травня 2017 року до дня поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 серпня 1965 року вона працювала в КЗ «Молочанська районна лікарня» на посаді зубного лікаря. 14 березня 2017 року адміністрацією комунального закладу видано наказ № 30 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанська РЛ». Згоди на звільнення у зв`язку з скороченням штату вона не надавала, проте наказом головного лікаря КЗ «Молочанська районна лікарня» від 15 травня 2017 року її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Вважала своє звільнення незаконним, оскільки працедавець не порівняв кваліфікацію та продуктивність праці всіх зубних лікарів, не врахував її переважного права на залишення на роботі, 52 років стажу на одній посаді, статус «Дитина війни», відсутність за час роботи дисциплінарних стягнень. Крім того, на день звільнення вона перебувала на курсах підвищення кваліфікації, після повернення з яких її було повідомлено про звільнення та не допущено до роботи. Зазначала, що копію наказу про звільнення отримала поштою 07 серпня 2017 року, а трудову книжку - особисто 08 серпня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року у складі судді Погрібної О. М. позов задоволено частково; поновлено ОСОБА_1 на посаді зубного лікаря КЗ «Молочанська районна лікарня»; стягнено з КЗ «Молочанська районна лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 травня до 07 грудня 2017 року в сумі 11 982,24 грн з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів; стягнено з КЗ «Молочанська районна лікарня» на користь держави судовий збір у розмірі 1 280,00 грн; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним, оскільки відповідачем не дотримано порядку попередження працівника про наступне скорочення штату працівників, передбаченого статтею 49-2 КЗпП України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 рокускасовано; у позові відмовлено; судові витрати КЗ «Молочанська районна лікарня» компенсовано за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 попереджалася за 2 місяці про наступне звільнення, що підтвердили свідки; від підписання наказу про скорочення штату відмовилася, про що було складено відповідний акт; про обізнаність ОСОБА_1 щодо наступного вивільнення свідчить також її особисте звернення 28 березня 2017 року до головного лікаря КЗ «Молочанська районна лікарня», у якому вона стверджувала про те, що 14 березня 2017 року була попереджена про скорочення штату та висловила свою незгоду, оскільки має переважне право на залишення на роботі. Також суд виходив з того, що протягом 2017 року у КЗ «Молочанська районна лікарня» була відсутня інша робота, що могла бути запропонована позивачу; ОСОБА_1 не мала переваг на залишення на роботі, оскільки вона була єдиним зубним лікарем у КЗ «Молочанська районна лікарня», решту посад становили лікарі-стоматологи з більш високою кваліфікацією.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року скасувати та залишити в силі рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження; витребувано справу із Токмацького районного суду Запорізької області.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що показання свідків є суперечливими та непослідовними, жоден з них не був присутній під час ознайомлення з наказом про наступне вивільнення; її заява на ім`я головного лікаря від 28 березня 2017 року подана представником позивача у судове засідання апеляції інстанції з порушення норм процесуального права, крім того, судом перекручено відомості, викладені у цій заяві щодо факту розмови, у якій вона стверджувала, що попереджалася інспектором відділу кадрів ОСОБА_2 про наступне вивільнення у зв`язку з відсутністю чинних курсів проходження атестації, а не через скорочення посади.

У серпні 2018 року КЗ «Молочанська районна лікарня» надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 09 серпня 1965 року працювала на посаді зубного лікаря Молочанської міської лікарні; з 13 травня 2009 року переведена на 0,5 тарифної ставки на посаду зубного лікаря КЗ «Молочанська районна лікарня».

14 березня 2017 року головним лікарем КЗ «Молочанська районна лікарня» видано наказ № 30 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочна РЛ».

Цього ж дня ОСОБА_1 відмовилася ознайомлюватися із зазначеним наказом, про що складено акт за підписами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Наказом головного лікаряКЗ «Молочанська районна лікарня» від 15 травня 2017 року № 10-О ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

У штатних розписах КЗ «Молочанська районна лікарня» станом на 16 травня 2017 року та 01 січня 2018 року не міститься посади 0,5 ставки зубного лікаря.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX).

У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги (далі - ЦПК України 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України 2017 року під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Оцінюючи правомірність звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд виходить з того, що суди мали з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми закону, що регулюють вивільнення працівників, зокрема, щодо попередження позивача про наступне звільнення; чи власник або уповноважений ним орган мав можливість перевести ОСОБА_1 за її згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи мала позивач переважне права на залишення на роботі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційний інстанції встановив, що роботодавець дотримався вимог статей 40, 49-2 КЗпП України, зокрема повідомив ОСОБА_1 за два місяці про наступне звільнення, також суд виходив з того, що позивача було неможливо перевести на іншу роботу у КЗ «Молочанська районна лікарня» у зв`язку з відсутністю вакансій, крім того, ОСОБА_1 не мала переважного право на залишення на роботі за відсутності рівнозначних посад у штаті медичного закладу тій посаді, яку обіймала позивач.

Доводи касаційної скарги про суперечливість та непослідовність висновків суду апеляційної інстанції щодо отриманих показань свідків, є неприйнятними, оскільки зводяться до переоцінки доказів і виходять за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. З огляду на припис частини першої статті 400 ЦПК України 2017 року такі доводи не стосуються перевірки у межах касаційної скарги правильності застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права.

Щодо долученої до справи під час розгляду справи судом апеляційної інстанції заяви ОСОБА_1 на ім`я головного лікаря від 28 березня 2017 року, Верховний Суд виходить з того, що відповідно до частин другої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що 14 березня 2017 року до її кабінету заходила інспектор відділу кадрів ОСОБА_2 , яка повідомила про наступне звільнення, зазначені обставини встановлені у рішенні суду першої інстанції.

Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції послався на заяву ОСОБА_1 на ім`я головного лікаря від 28 березня 2017 року, якою підтверджуються ці ж обставини.

Тобто, суд апеляційної інстанції фактично не встановлював нових обставин, які не досліджувалися у суді першої інстанції.

Разом з тим, доводи касаційної скарги щодо зазначених обставин розмови 14 березня 2017 року ОСОБА_1 з інспектором відділу кадрів Влезько Ю. М . , зводяться до дослідження доказів та переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України 2017 року.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко