ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1687/20 Справа № 212/4275/19 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної дочки ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року, яке постановлено суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 10 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року позивач ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної дочки ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності. Відповідач з січня 2017 року не проживає в спірній квартирі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 лютого 2018 року ОСОБА_2 визнано недієздатною та призначено її опікуном її матір ОСОБА_1 . Всі комунальні послуги позивач сплачує та несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, тому вона вимушена звернутися з даним позовом до суду та просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4 768,40 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно послався на ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки жодного доказу того, що відповідач не проживав у спірній квартирі на протязі більше одного року позивачем не надано, та будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем щодо строків його відсутності або строків проживання в квартирі не було.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно послався на Акт, затверджений начальником дільниці № 4 ТОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком», оскільки він є неналежним та не допустимим доказом, так як він підписаний двома особами, а не трьома, даний Акт не затверджений керівником ТОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком», не вказана дата його складання, крім того особи, що його підписали не можуть надати достовірну інформацію про проживання відповідача.

Апелянт вважає, що пояснення свідка ОСОБА_4 , яка була допитана в суді першої інстанції є недопустимим доказом, оскільки пояснення свідок надавала зі слів сусідів будинку.

Звертає увагу на те, що поза увагою суду при ухваленні рішення по справі залишилось те, що відповідач часткового визнав позовні вимоги, оскільки був не згоден з зазначеним періодом не проживання в спірній квартирі на протязі 6 місяців.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_3 який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва № ж-1121 про право власності на житло від 04 липня 2007 року, виданого органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради ОСОБА_2 належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , та 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4-6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 лютого 2018 року ОСОБА_2 визнано недієздатною та призначено її опікуном її матір ОСОБА_1 (а.с. 7-9)

Відповідно до довідки виконавчого комітету Покровської районної у місті ради від 15 березня 2019 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.10).

Згідно Акту, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_2 та завіреного начальником дільниці № 4 ТзОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком» - ОСОБА_7 від 19 березня 2019 року відповідач ОСОБА_3 з січня 2017 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Задовольняючи позов, суд першої інстанцій виходив з наявності правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік за попереднім місцем проживання, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке, за своєю правовою природою, є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст. 405 ЦК України). Проте, таке право зберігається виключно у разі його реалізації, тому що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Наведені правові висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року справа 337/5264/17-ц, від 20 березня 2019 року справа №161/2498/18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог позивача, а саме, факт належності спірної квартири ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, не проживання відповідача без поважних причин понад рік у житловому приміщенні, та право позивача, що в силу ст. 150 ЖК України, як порушене, підлягає захисту.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно послався на ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки жодного доказу того, що відповідач не проживав у спірній квартирі на протязі більше одного року позивачем не надано, та будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем щодо строків його відсутності або строків проживання в квартирі не було, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Акту про не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 з 2017 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_2 та завіреного начальником дільниці № 4 ТзОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком» - ОСОБА_7 від 19 березня 2019 року та печаткою ТзОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком» відповідач ОСОБА_3 з січня 2017 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пояснень свідка ОСОБА_4 , в суді першої інстанції, відповідач понад 2 роки не мешкає в квартирі АДРЕСА_1 . Крім того, в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги позивача визнав частково, зазначив, що мешкає за іншою адресою та з іншою родиною, останній раз за комунальні послуги були ним сплачені у 2017 році.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної відповідача, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно послався на Акт, завіреного начальником дільниці № 4 ТОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком», оскільки він є неналежним та не допустимим доказом, так як він підписаний двома особами, а не трьома, даний Акт не затверджений керівником ТОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком», не вказана дата його складання, крім того особи, що його підписали не можуть надати достовірну інформацію про проживання відповідача, оскільки як вбачається з матеріалів справи Акт про не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 з 2017 року завіреного начальником дільниці № 4 ТОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком» 19 березня 2019 року, печаткою ТОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком» в присутності двох мешканців будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_8 та ОСОБА_4 та відповідачем не надано доказів щодо визнання неналежним та недопустимим доказом вищезазначений Акт, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що пояснення свідка ОСОБА_4 , яка була допитана в суді першої інстанції є недопустимим доказом, так як пояснення свідок надавала зі слів сусідів будинку, оскільки як вбачається з матеріалів справи свідок ОСОБА_9 була допитана в суді першої інстанції в присутності ОСОБА_3 та відповідачем не було заявлено зауважень щодо неправдивості пояснень даного свідка.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача, що поза увагою суду при ухваленні рішення по справі залишилось те, що відповідач часткового визнав позовні вимоги, оскільки був не згоден з зазначеним періодом не проживання в спірній квартирі на протязі 6 місяців, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме Актом затверджений начальником дільниці № 4 ТОВ «Керуюча компанія «Дом.Ком» від 19 березня 2019 року, поясненнями позивача, свідка ОСОБА_9 та поясненнями відповідача.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: