Справа № 265/4618/15-ц
Провадження № 4-с/265/20/20
У Х В А Л А

21 квітня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/4618/15-ц за скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на бездіяльність держаного виконавця, зацікавлені особи: ОСОБА_1 , Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), -

В С Т А Н О В И В:

Представник заявника звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, в обґрунтування якої посилався на те, що 19 червня 2018 року рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, яке набуло чинності, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь заявника заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2007 року в розмірі 393650,46 грн., за яким судом було видано виконавчі листи та 21 грудня 2018 року за заявою стягувача постановою державного виконавця Лівобережного відділу ДВС у м. Маріуполі було відкрито виконавче провадження № 57951705. 14 січня 2020 року постановою державного виконавця, ОСОБА_2 , прийнято до свого провадження вказане виконавче провадження. На 19 березня 2020 року рішення суду від 19 червня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості не виконано, дії щодо примусового виконання не проводяться, заходи примусового виконання не здійснюються, хоча за боржником рахується у власності кв. АДРЕСА_1 . Вважає, що державним виконавцем, ОСОБА_2 , не дотримано ст. 13, 18, 48 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не вчинено дій зі своєчасного виконання рішення, не арештовано, не описано та не звернуто стягнення на нерухоме майно, належне боржнику, не проведені інші дії для повного виконання рішення суду. Зазначав, що за ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум. Також державний виконавець проігнорував вимоги «Інструкції з організації примусового виконання рішень», бо не вжив заходів з розшуку майна боржника, на яке можна звернути стягнення, чим допустив протиправну бездіяльність. Також державним виконавцем не вчинялися дії щодо звернення стягнення на майно, що належить боржнику, чим виконавець ухилився від виконання рішення суду, тобто не проведено опис такого майна, не проведена його оцінка, не звернуто на нього стягнення. На підставі викладеного просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Лівобережного відділу ДВС у м. Маріуполі, Чепурної Т. С., у рамках виконавчого провадження № 57951705, зобов`язавши усунути порушення та здійснити необхідні дії за Законом України «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Не погоджуючись із доводами представника заявника, представник Лівобережного відділу ДВС у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Моїсеєнко В. С., подала суду заперечення проти задоволення скарги, за якими вказувала на те, що на виконанні Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі з 20 грудня 2018 року перебуває виконавче провадження № 57951705 з примусового виконання виконавчого листа № 265/4618/15-ц від 30 липня 2018 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 18 червня 2007 року у розмірі 18745,26 доларів США, що за курсом НБУ становить 393650,46 грн., а також судові витрати у розмірі 3611,98 грн., а всього 397262,44 грн. 21 грудня 2018 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника з внесенням відомостей до відповідних реєстрів. За інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно боржнику належить кв. АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном у АТ КБ «Приватбанк». Вказувала, що за ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» існує обмеження щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки: протягом дії такого Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України та перебуває в іпотеці, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержагеля на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст. 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку». Також за інформацією з Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_2 з 7 серпня 2007 року. Отже відсутні підстави для проведення опису кв. АДРЕСА_1 . Відомостей про інше майно боржника немає. Оскільки боржник отримує дохід у ПрAT «ММК ім. Ілліча», то 14 листопада 2019 року державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 та направлена на виконання до бухгалтерії ПрАТ «ММК ім. Ілліча», звідки щомісячно проводяться утримання боргу боржника, залишок якого на цей час становить 391207,25 грн. На підставі переліченого просила повністю відмовити у задоволенні скарги.

В судове засідання представник заявника, який діє на підставі довіреності, ОСОБА_3 , не з`явився, надавши суду заяву з проханням вирішити скаргу за його відсутності та повністю задовольнити заявлені у ній вимоги.

Представники Лівобережного відділу ДВС у міста Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), не з`явились у судове засідання за невідомих суду причин, будучи повідомленими про час та місце розгляду скарги належним чином.

Боржник, ОСОБА_1 , до суду також не з`явився, та не погоджуючись із поданої скаргою, подав клопотання з проханням відкласти розгляд скарги представника АТ КБ «Приватбанк» через дію карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), продовживши йому також строки на надання заперечень на подану скаргу стягувача.

Суд зазначає, що за п. 3 Розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України (в редакції з 2 квітня 2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суд відмічає, що за ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК (Параграф 1. Заяви по суті справи) при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Натомість згідно із ч. 1 ст. 182 ЦПК (Параграф 2. Заяви з процесуальних питань) при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Також відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦПК до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що процесуальні строки, визначені п. 3 Розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України (в редакції з 2 квітня 2020 року), та які продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), не стосуються положень Розділ VII ЦПК (Судовий контроль за виконанням судових рішень) та не розповсюджуються на процесуальні строки розгляду скарг, поданих на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця, бо стосуються саме процесуальних строків вирішення справи по суті судом.

Отже, подання заперечень боржником на скаргу АТ КБ «Приватбанк» є його правом, а не обов`язком, яким він користується на свій розсуд. При цьому такі заперечення не відносяться до заяви по суті справи, оскільки стосуються заяв з процесуальних питань, на порядок подання яких дія п. 3 Розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України (в редакції з 2 квітня 2020 року) не розповсюджується.

В той же час суд зауважує, що за ч. 2 ст. 450 ЦПК неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають розгляду скарги.

Відповідно до наведеного вмотивування, суд зазначає, що законних підстав як для відкладення розгляду скарги стягувача через неявку боржника, до якого представником АТ КБ «Приватбанк» не заявлено жодної вимоги, так й для продовження строку на надання заперечень боржнику по скарзі, які судом не встановлювались, - немає.

Таким чином, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За ст. 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі з 20 грудня 2018 року перебуває виконавче провадження № 57951705 з примусового виконання виконавчого листа № 265/4618/15-ц від 30 липня 2018 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 18 червня 2007 року у розмірі 18745,26 доларів США, що за курсом НБУ становить 393650,46 грн., а також судові витрати у розмірі 3611,98 грн., а всього 397262,44 грн., за яким 21 грудня 2018 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про арешт майна боржника.

За інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно також вбачається, що боржнику належить кв. АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном та перебуває в іпотеці в АТ КБ «Приватбанк».

При цьому за інформацією з Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_2 , починаючи з 7 серпня 2007 року.

В рамках вказаного виконавчого провадження 14 листопада 2019 року державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 та направлена на виконання до бухгалтерії ПрАТ «ММК ім. Ілліча», за місцем роботи боржника.

Крім цього на запити державного виконавця за інформацією Головного управління Держпраці у Донецькій області, Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Держпродспоживслужби в Донецькій області, Державної служби Морського та річкового транспорту України, Територіального сервісного центру МВС № 1441 та Маріупольського об`єднаного Управління ПФУ Донецької області - будь-яке майно, зареєстроване за боржником, наразі відсутнє, а пенсію ОСОБА_1 не отримує.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

За ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого ч. 7 ст. 26 цього Закону, за якою, зокрема, в разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; а також у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

Згідно із ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Так за ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно із п. 10 Розділу VIII «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 2 квітня 2012 року № 512/5 (в редакції наказу Мінюсту від 29 вересня 2016 року № 2832/5), після виявлення майна боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову.

Суд при цьому вказує, що за положеннями ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», чинного з 15 жовтня 2014 року, протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України та перебуває в іпотеці, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст. 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку».

Суд зауважує, що за ч. 1 ст. 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» такий Закон втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону слід: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» 2 грудня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1275-р, яким було затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», згідно якого місто Маріуполь Донецької області входить до «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно Наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ № 33/6/а від 7 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).

На теперішній час нормативно-правовий акт про закінчення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

З матеріалів справи вбачається, що кв. АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_1 та перебуває в іпотеці заявника, розташоване в м. Маріуполі, тому на нього розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», які досі є чинними.

В той же час представник заявника, обґрунтовуючи наявність бездіяльності у діях державного виконавця посилався на те, що постановою Верховного Суду від 3 березня 2018 року по справі № 908/1245/15-г було зроблено правовий висновок, за яким вказано, що оскільки рішенням суду стягнуто суму заборгованості, то не розповсюджуються на правовідносини з реалізації спірного іпотечного майна боржника обмеження, встановлені ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», бо примусове виконання судового рішення у цій справі повинно здійснюватися у порядку норм Закону України «Про виконавче провадження».

Так у вказаній постанові Верховний Суд зазначав, що за ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або за договором про задоволення вимог іпотекодержателя за ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», а нормами ст. 36, 37, 38 якого також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до ч. 7 якої примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином Верховним Суд вказав, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 39, 41 Закону України «Про іпотеку»). У той же час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами Закону України «Про іпотеку».

Натомість суд зауважує, що за ч. 3 ст. 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Суд зазначає, що враховуючи норми ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», цілеспрямовано введені державою з метою захисту прав громадян, які проживають на території України, на якій проводилась антитерористична операція, - звернення стягнення на предмет іпотеки, не може здійснюватися до закінчення дії цього Закону, навіть у рамках виконавчого провадження з примусового стягнення суми боргу, бо за ст. 48, 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на майно боржника відбувається на підставі постанови державного виконавця, а примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Суд враховує у цьому сенсі, що положення Закону України «Про виконавче провадження» підлягають до застосування виключно у поєднані із положеннями ст. 9, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за якими зупинена реалізація предмета іпотеки на період дії такого Закону.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року по справі № 265/4748/16-ц.

Суд також зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який є чинним, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

За матеріалами справи вбачається, що 18 червня 2007 року між «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір про надання позичальнику банком 20000 доларів США для придбання жилої нерухомості, за які ОСОБА_1 було придбано у власність кв. АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 18 червня 2007 року із забороню її відчуження, де боржник постійно зареєстрований з 7 серпня 2007 року.

Суд на підставі наведеного зазначає, що боржник, ОСОБА_1 , підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки є власником лише одного нерухомого житлового майна: кв. АДРЕСА_1 (загальна площа 41,3 кв. м.).

При цьому за ст. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Суд зауважує, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Таким чином кв. АДРЕСА_1 , яка використовується боржником як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Так дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на позасудове звернення стягнення на іпотечне майно за валютним кредитом, якщо житло єдине.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 802/1340/18-а.

При цьому звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку передбаченому ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» фактично є примусовим зверненням стягнення на предмет іпотеки, а тому, якщо іпотека-житло виступає предметом забезпечення виконання зобов`язання за валютним кредитним договором, то таке звернення стягнення заборонено згідно з Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті».

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від31 жовтня 2018 року по справі № 465/1310/17.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 726/1538/16-ц.

Отже, через те, що боржник постійно проживає у іпотечній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, не маючи іншого нерухомого майна у власності, який не надав згоди на відчуження своєї кв. АДРЕСА_1 , то наразі звернення стягнення в порядку виконавчого провадження на таке майно суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які мають пріоритет перед нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Внаслідок наведеного обґрунтування, суд дійшов висновку, що правових підстав для задоволення скарги представника АТ КБ «Приватбанк» немає, оскільки дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження, відкритого з метою примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь заявника за договором кредитування на загальну суму 397262,44 грн., відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Керуючись ст. 447-453 ЦПК, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на бездіяльність держаного виконавця, зацікавлені особи: ОСОБА_1 , Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення.

Ухвалу складено та підписано 21 квітня 2020 року.

Суддя