Ухвала

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 357/13182/18

провадження № 61-12202св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Російська Федерація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року, постановлену суддею

Кошель Б. І., та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня

2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказувала, що її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув під час виконання обов`язку військової служби на території Донецької області 02 лютого

2015 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2018 року № 357/8179/16-ц.

Просила суд стягнути із Російської Федерації на свою користь на відшкодування моральної шкоди 1 916 400 грн, що еквівалентно

60 000 євро за офіційним курсом Національного банку України на день подання позову.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Білоцерківського районного суду Київської області

від 13 листопада 2018 року на підставі пункту 1 частини першої

статті 186 ЦПК України відмовлено у відкритті провадження у справі.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у судах України.

При цьому суд, не піддаючи сумніву той факт, що Російська Федерація є державою-агресором відносно України і внаслідок збройної агресії Російської Федерації має місце тимчасова окупація частини території України, дійшов висновку, що Російська Федерація як держава, користується судовим імунітетом та не може бути учасником справи у суді загальної юрисдикції держави Україна без явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це її органів чи посадових осіб.

У разі відсутності такої згоди рішення національних судів України можуть бути не визнані Російською Федерацією, а відповідно не будуть виконуватися нею, що не призведе до реального захисту та відновлення прав громадян України внаслідок ухвалення таких судових рішень.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Білоцерківського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що даний позов не підлягає розгляду у судах у порядку цивільного судочинства.

Крім того апеляційний суд вказав, що зазначив, що випадки, зазначені у частині четвертій статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не можуть бути підставою для відкриття провадження у цій справі, оскільки застосування реторсії - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави, належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що Російська Федерація, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештський меморандум та інші міжнародні договори, апеляційний суд вважав такими, що не дають підстав для недотримання Україною визнаних нею міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Крім того, на даний час не прийнято жодного ні міжнародного, ні внутрішнього документу, який би позбавив Російську Федерацію, як державу-агресора по відношенню до України, судового імунітету.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Білоцерківського районного суду Київської області від 13 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 357/13182/18 з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

У серпні 2019 року матеріали справи № 357/13182/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року касаційне провадження у справі № 357/13182/18 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 265/6582/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про те, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України.

Вказує про неврахування судами того, що частиною другою статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

На думку заявника, суди помилково послались на Віденську конвенцію про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна та Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні затвердженого Указом Президента

від 10 червня 1993 року № 198/93, яка надає імунітет лише дипломатичним представництвам і консульським установам іноземних держав, а не самим іноземним державам.

Також вказує про неврахування судами попередніх інстанцій

статті 11 Європейської конвенції про імунітет держави ЕТS № 74

від 16 травня 1972 року (країна-учасник Російська Федерація з 28 лютого 1996 року), в якій зазначено, що країна, яка домовляється, не може посилатись на імунітет від юрисдикції в суді іншої договірної країни, якщо судовий розгляд стосується відшкодування за тілесні ушкодження або матеріальну шкоду, що викликані фактом, який мав місце на території держави, де проводиться судовий розгляд, і якщо особа, що спричинила шкоду, знаходилась там в той момент, коли цей факт мав місце, та

статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02 грудня

2004 року, якою визначено, що якщо відповідні держави не домовились про інше, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, який зазвичай володіє компетенцією розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування у випадку смерті або спричинення тілесного ушкодження якій-небудь особі або нанесення шкоди майну або його втрати в результаті дії або бездіяльності, яка імовірно може бути присвоєна державі, якщо така дія або бездіяльність мали місце повністю або частково на території цієї іншої держави і якщо автор дії або бездіяльності знаходився на цій території в момент цієї дії або бездіяльності.

Крім того зазначала, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про відвід колегії суддів та клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку із зайнятістю адвоката, який представляв інтереси позивача, в іншій справі.

Відзив на касаційну скаргу у встановлений судом строк не подано

Фактичні обставини справи

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 18 січня 2018 року у справі № 357/8179/16-ц за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, заяву задоволено та встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконані обов`язку військової служби 02 лютого 2015 року на території Донецької області в селі Рідкодуб, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

07 листопада 2018 року ОСОБА_1 подала до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позов до Російської Федерації, про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Просила суд стягнути із Російської Федерації на свою користь моральну шкоду у розмірі 1 916 400 грн, що є еквівалентом 60 000 євро за офіційним курсом Національного банку України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку по необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Підстави передачі справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд виходив із того, що Російська Федерація, як держава, користується судовим імунітетом та не може бути учасником справи у суді загальної юрисдикції держави Україна без явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це її органів чи посадових осіб.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою цієї статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах-внутрішній та зовнішній.

У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.

Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави, виходячи із концепції загального імунитету, має безумовний характер.

У той же час розвиток міжнародних правовідносин, втручання держави у правовідносини, що регулюються приватним правом, зокрема у випадку нанесення шкоди на території іншої держави (деліктні правовідносини), свідчать про виникнення неоднозначного підходу щодо необхідності застосування концепції обмеженого імунитету держави при вирішення спорів, які виникають з вказаних правовідносин.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Колегія суддів вважає, що передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з урахуванням справ, які перебувають на розгляді у касаційному суді, зокрема:

- № 542/1323/18 за позовом ОСОБА_3 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди завданих збройною агресією Російської Федерації проти України;

- № 711/14/19 за позовом ОСОБА_4 , яка діє в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_5 , до Російської Федерації, третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про відшкодування моральної шкоди;

- № 711/15/19 за позовом ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди;

- № 711/16/19 за позовом ОСОБА_7 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди;

- № 711/17/19 за позовом ОСОБА_4 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди;

- № 710/784/19 за позовом ОСОБА_8 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Також касаційним судом враховано, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень на розгляді в судах першої та апеляційної інстанції перебувало та перебуває на розгляді понад 800 справ за позовами фізичних осіб до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок збройної агресії і кількість таких справ постійно збільшується.

При цьому судова практика із розгляду вказаної категорії справ, у тому числі в питанні застосування судового імунітету іноземної держави не має єдності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми може свідчити важливість для держави Україна вирішення питання критеріїв та процедури застосування судового імунітету іноземної держави при розгляді цивільних справ.

Колегія суддів вважає, що розглядувана справа буде мати фундаментальне значення, оскільки правова проблема, яка потребує вирішення, а саме чи може і за яких умов іноземна держава - Російська Федерація, виступати у національних судах України відповідачем у цивільних справах за позовами фізичних осіб про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії, зустрічається або може зустрічатися у невизначеній кількості справ, при цьому існують різні відмінні позиції судів і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією.

Касаційний суд також враховує, що у вказаних справах, які переглядаються в касаційному порядку, суди попередніх інстанцій відкрили провадження за позовами фізичних осіб до Російської Федерації, однак відмовили у задоволенні позовів, посилаючись у тому числі на судовий імунітет іноземної держави, тобто фактично з тих же підстав, з яких суди у справі № 714/177/18 відмовили у відкритті провадження у справі.

Таким чином, на думку колегії суддів існує виключна правова проблема, яка полягає у необхідності вирішенні питання чи може і за яких умов іноземна держава - Російська Федерація, виступати у національних судах України відповідачем у цивільних справах за позовами фізичних осіб про відшкодування шкоди внаслідок збройної агресії.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності з урахуванням пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод колегія суддів враховує наявність принципових розходжень у відповідній судовій практиці національних судів при вирішенні питання застосування судового імунітету Російської Федерації в справах за позовами фізичних осіб про відшкодування шкоди внаслідок збройної агресії.

При цьому, однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1

статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

За таких обставин колегія суддів вважає, що існує виключна правова проблема щодо критеріїв та процедури застосування судового імунітету іноземної держави у справах за позовами фізичних осіб до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії, вирішення якої для забезпечення сталості та єдності судової практики потребує висновків Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 714/177/18 за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок збройної агресії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 13 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 21 травня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович