Справа №:755/5133/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" квітня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва у складі судді Яровенко Н.О., розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа6 Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною,

в с т а н о в и в :

В провадження Дніпровського районного суду міста Києва надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа6 Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною, обґрунтовуючи тим, що після розірвання шлюбу за взаємною згодою позивача та відповідача, починаючи з жовтня 2017 року, старший син ОСОБА_3 залишився проживати з батьком, а молодший син ОСОБА_4 залишився проживати з матір`ю. Після того, як старший син почав проживати з батьком, відповідач почав систематично чинити перешкоди у спілкуванні та налаштовувати дитину проти позивача. Цей негативний вплив відповідача, його матері та сестри, призвели до втрати безпосереднього емоційного зв`язку між позивачем та ОСОБА_3 . Незважаючи на те, що відповідач невпинно намагається розірвати будь-який зв`язок позивача с ОСОБА_3 , позивач не опускала руки і постійного цікавилась життям та здоров`ям дитини. Що стосується молодшого сина, то протягом трьох років позивач жодного разу не перешкоджала відповідачу бачитися з сином. Незважаючи на всі попередні домовленості, відповідач без згоди позивача фактично вкрав Марка. Після того, як відповідач взяв ОСОБА_4 на один день, як він це робив протягом останніх трьох років, він позбавив позивача можливості спілкуватись із сином, виконувати свої материнські обов`язки оскільки відповідач утримує сина в себе в квартирі та перешкоджає спілкуванню сина з позивачем. 08.03.2020 року відповідач приїхав до будинку в м. українка та забрав сина, щоб провести з ним добу і обіцяв повернути на наступний день - 09.03.2020 року. Однак, всупереч домовленостям відповідач не повернув марка додому ані 09.03.2020 року, ані 10.03.2020 року. До дати подачі позову до суду позивач жодного разу не побачила Марка.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.04.2020 провадження у справі відкрито на призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Разом із позовною заявою від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про забезпечення позову, якій позивач просить суд забезпечити позов шляхом:

1. зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повернути малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до його постійного місяця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

2. встановлення графіку зустрічей ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у вільний від його навчання час, кожного четверга протягом однієї години в присутності і в кабінеті практикуючого психолога Міського центру дитини за адресою: місто Київ, вулиця Дегтярівська, 3-а ;

3. зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожного четверга забезпечити явку малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до кабінету практикуючого психолога для зустрічей з матір`ю дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Розгляд заяви здійснено судом у строки, визначені ч. 1 ст. 153 ЦПК України, в порядку письмового провадження за наявними у суду матеріалами без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання, що відповідає правилам ч. 13 ст. 7 та ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

За наслідками розгляду відповідних матеріалів суд прийшов таких висновків.

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам, які містяться у Главі 10 Розділу І ЦПК України, підстави для її повернення заявнику відсутні.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦРК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що поки в суді буде розглядатися справа, чотирирічний Марк може втратити зв`язок з матір`ю. А після винесення судом рішення яким буде визначено місце проживання чотирирічного ОСОБА_4 з матір`ю, відібрано його від відповідача та встановлено спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , позивач буде позбавлена реальної можливості виконати рішення суду, оскільки діти остаточно будуть налаштовані відповідачем та його родичами проти рідної матері.

Під час оцінки доводів заяви про забезпечення позову суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства».

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до приписів статей 141, 153 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини 1- 3 статті 157 СК України).

Що стосується забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повернути малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до його постійного місяця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , то проаналізувавши зміст позовних вимог, а також заяву про забезпечення позову, врахувавши факт тотожності виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, що в разі задоволення заяви про забезпечення позову цій частині фактично призводить до вирішення спору в частині відібрання сина ОСОБА_4 від батька ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову в частині зобов`язання ОСОБА_2 , повернути малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до його постійного місяця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується забезпечення позову в частині встановлення графіку зустрічей ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у вільний від його навчання час, кожного четверга протягом однієї години в присутності і в кабінеті практикуючого психолога Міського центру дитини за адресою: місто Київ, вулиця Дегтярівська, 3-а та зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожного четверга забезпечити явку малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до кабінету практикуючого психолога для зустрічей з матір`ю дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , то суд зазначає, що обставини викладені в заяві про забезпечення позову в цій частині вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

Зустрічі матері ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 в кабінеті практикуючого психолога та в його присутності будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків і ця обставина відповідає законним інтересам як матері так і дитини, що в подальшому може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про встановлення участі матері у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 . Порівнявши, при цьому, негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову (встановлення графіку зустрічей матері з ОСОБА_3 в присутності практикуючого психолога) з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів (втрату емоційного зв`язку між позивачем і дитиною внаслідок відсутності спілкування протягом тривалого часу), з урахуванням законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, суд вважає, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати позивач в частині встановлення графіку зустрічей з ОСОБА_3 та зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити явку малолісного ОСОБА_3 до кабінету практикуючого психолога для зустрічей з матір`ю ОСОБА_1 , є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню частково.

Ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

На підставі викладеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст. ст. 151-152, 208, 210 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- встановлення графіку зустрічей ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у вільний від його навчання час, кожного четверга протягом однієї години в присутності і в кабінеті практикуючого психолога Міського центру дитини за адресою: місто Київ, вулиця Дегтярівська, 3-а ;

- зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожного четверга забезпечити явку малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до кабінету практикуючого психолога для зустрічей з матір`ю дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В решті заяви про забезпечення позову відмовити.

Дані позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Дані відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Копію ухвали направити сторонам та для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню, оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

До суду може бути подана апеляційна скарга на ухвалу суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особами, які не були присутні при її оголошенні протягом п`яти днів з дня отримання її копії.

Суддя Н. О. Яровенко