22-ц/804/1021/20
2-о-1795/2006

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 2-о-1795/2006

Номер провадження 22-ц/804/1021/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.

секретар Галстян Г.Г.

сторони:

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу особи, яка не приймала участь у справі, Маріупольської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2006 року, у складі судді Помогайбо В.О.

у справі за заявою ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

про визнання права власності на нерухоме майно,

В с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

03 квітня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності на кіоск, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 01 листопада 2000 року на підставі договору купівлі-продажу позивач придбав у приватного підприємства «Вікон» (далі ПП «Вікон»), директором та засновником якого є відповідач, торговий кіоск індивідуального виготовлення, розмірами 2,8 м х 1,6 м х 2,25 м, виготовлений з листової сталі товщиною 1,5 мм, з внутрішнім оздобленням пиломатеріалами, розташований по АДРЕСА_1 . На момент укладення договору нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна між суб`єктами підприємницької діяльності законодавством не передбачалось. Відповідно до пунктів 2, 3 договору ціна об`єкту складала 1000 грн. та право власності перейшло до покупця з моменту підписання договору купівлі-продажу. На виконання договору позивач сплатив у касу ПП «Вікон» грошові кошти в розмірі вартості кіоску перед підписанням договору, а відповідача передав кіоск та технічні документи на нього. Вказує, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент укладення договору купівлі-продажу від 01 листопада 2000 року та на момент пред`явлення позову, до позивача перейшло право власності на кіоск. Обов`язкову державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно введено у 2002 році Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Відповідно до додатку №1 даного Тимчасового положення до правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється реєстрація права власності, відносяться договори купівлі-продажу, посвідчені нотаріально. Зазначає, що договір купівлі-продажу від 01 листопада 2000 року, укладений між сторонами не відноситься до документів, на підставі яких здійснюється реєстрація права власності на нерухоме майно. Розпорядженням Маріупольського міського голови № 162р від 13 лютого 2002 року скасовано державну реєстрацію ПП «Вікон» шляхом виключення з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2006 року вимоги заявника ОСОБА_1 задоволено, визнано дійсним договір купівлі-продажу торгового кіоску індивідуального виготовлення, розмірами 2,8 м х 1,6 м х 2,25 м, виготовленого з листової сталі, товщиною 1,5 мм, з внутрішнім оздобленням пиломатеріалами, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , засвідчений печаткою ПП «Вікон» від 01.11.2000 року та визнано право власності за ОСОБА_1 .

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2000 року ОСОБА_1 став власником спірного кіоску індивідуального виготовлення, сплачує комунальні та інші послуги, підтримує його технічний та санітарний стан. Однак, на теперішній час заявник не може розпорядитись даним кіоском на власний розсуд, оскільки договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально.

Суд прийшов до висновку, що вимоги заявника є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

31 січня 2020 року особа, яка не приймала участь у справі, Маріупольська міська рада подала до суду першої інстанції апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу Маріупольської міської ради залишено без руху.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 27 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 лютого 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга Маріупольської міської ради мотивована тим, що судом не залучено до участі у справі належного відповідача Маріупольську міську раду, як власника землі, тому міська рада була позбавлена можливості надавати відзив, пояснення з приводу спірних правовідносин, висловлювати позицію у справі. Маріупольська міська рада обмежена у праві виділяти дану земельну ділянку третім особам. Право власності на об`єкт нерухомості зареєстровано з порушенням вимог чинного законодавства. Звернувшись з апеляційною скаргою міська рада захищає свої права та права територіальної громади. Задовольняючи такий позов, суд фактично виконав функції, які належать до компетенції органів місцевого самоврядування, узаконив самочинно збудоване нерухоме майно.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу заявник ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , просить апеляційну скаргу Маріупольської міської ради залишити без задоволення у зв`язку із пропуском строку на оскарження, посилаючись на те, що про оскаржуване рішення суду відомо скаржнику щонайменше з 2008 року, оскільки заявник неодноразово його надавав скаржнику при отриманні дозволу на розробку проекту землевпорядкування по відводу земельної ділянки за місцем розташування спірного кіоску та укладанні договорів оренди. Вважає твердження скаржника про те, що йому стало відомо про наявність судового рішення тільки 24 грудня 2019 року не відповідає дійсності та просить застосувати строк позовної давності, який пропущений скаржником без поважних причин.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , як директор та засновник ПП «Вікон», був володільцем торгового кіоску індивідуального виготовлення, розташованого по АДРЕСА_2 . Металургів, 64 в АДРЕСА_3 . Маріуполі, на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2000 року продав його позивачу. На підставі даного договору позивач став власником спірного торгового кіоску, сплачує комунальні та інші послуги, підтримує його технічний та санітарний стан. Однак, на теперішній час заявник не може розпорядитись даним кіоском на власний розсуд, оскільки договір купівлі-продажу не зареєстрований в державній нотаріальній конторі.

Сторони та особа, яка не приймала участь у справі Маріупольська міська рада про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 116 -121), у судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 22 квітня 2020 року, не з`явились.

Від представника Маріупольської міської ради надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 124, 125).

Від представника заявника (позивача) ОСОБА_1 ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи, призначеного на 22 квітня 2020 року на іншу дату з посилання на те, що не має можливості протягом тижня повернутися до м. Маріуполя (а.с. 122, 123).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Враховуючи ті обставини, що заявник (позивач) ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційного суду 18 березня 2020 року надали заперечення на апеляційну скаргу, з представником заявника (позивача) - ОСОБА_3 дата та час розгляду справи, призначеної на 22 квітня 2020 року було узгоджено апеляційним судом, а 27 квітня 2020 року спливає 60 денний строк розгляду справи, апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу заявника (позивача) ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційного суду 18 березня 2020 року, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участь у справі, Маріупольської міської ради у даній, з наступних підстав.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в судах апеляційної та касаційної інстанцій конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення може призвести до виникнення несприятливих для них правових наслідків.

Зазначені особи можуть подати апеляційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їх права, свободи або про їх обов`язки, тобто, безпосередньо встановлено, змінено або припинено права або обов`язки цих осіб.

Підпунктом 13 пункту 1 Розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України установлено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Відповідно до положень частини 1 статті 294 ЦПК України, у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Дотримання строків оскарження судового рішення є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Відповідно до частини 3 статті 352 ЦПК України, після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Статтею 44 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час звернення з апеляційною скаргою та вирішення справи апеляційним судом, передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

З матеріалів справи апеляційний суд встановив, що Маріупольська міська рада в апеляційній скарзі посилалась на те, що вона не приймала участь у справі, дізналась про те, що право власності на об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 квітня 2006 року, лише на сесії міської ради 24 грудня 2019 року, коли ОСОБА_1 було відмовлено в поновленні строку оренди земельної ділянки.

З наведених вище причин, апеляційний суд дійшов висновку про поновлення Маріупольській міській раді строку апеляційного оскарження та відкриття апеляційного провадження.

Разом з тим, під час розгляду справи встановлено, що на підставі рішення Маріупольської міської ради від 24 червня 2008 року № 5/22-4008 приватному підприємцю ОСОБА_1 було дозволено розробку проекту землевпорядкування по відводу земельної ділянки, орієнтованою площею 0,0041 га (кадастровий номер :04:006:0746) для функціонування закусочної по АДРЕСА_1 та рішенням від 23 лютого 2010 року № 5/41-6350 Маріупольська міська рада затвердила проект відводу та надала позивачу в оренду строком на 3 роки земельну ділянку площею 0,0040 га за вказаною адресою (а.с.96, 97).

Приймаючи вказані рішення Маріупольська міська рада посилалась на те, що на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10.04.2006 по справі № 2-0-1795 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 13.02.2007 № 13554340 нежитлова будівля закусочна по АДРЕСА_1 належить приватному підприємцю ОСОБА_1 .

В подальшому Маріупольська міська рада двічі, на підставі рішень від 10.07.2014 № 6/40-4532 та від 24.12.2019 року № 7/48-4858 поновлювала позивачу строк оренди земельної ділянки, в яких також посилалась на те, що на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10.04.2006 по справі № 2-0-1795 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 13.02.2007 № 13554340 нежитлова будівля закусочна по АДРЕСА_1 належить приватному підприємцю ОСОБА_1 (а.с.98,99).

Відповідно до наведених вище рішень, між Маріупольською міською радою та приватним підприємцем ОСОБА_1 20 грудня 2010 року та 01 жовтня 2014 року укладались договори оренди зазначеної земельної ділянки, зі строком до 10 липня 2019 року (а.с.100, 101), та 07 травня 2014 року між Маріупольською міською радою та громадянином ОСОБА_1 укладено Договір № 10 про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Маріуполя (а.с.102, 103).

З матеріалів справи також вбачається, що фізичною особою- підприємцем ОСОБА_1 проведено перебудування нежитлової будівлі закусочної за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого збільшена площа об`єкту до 32,4 кв.м та 06 вересня 2019 року складена декларація про готовність до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду (а.с.104 -107).

Як зауважує ЄСПЛ, процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04, від 21 жовтня 2010 року).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від суду вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумінні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Поновлення процесуального строку зі спливом зазначеного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

У рішенні «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року Європейський суд з прав людини у п. 41 зазначив, що суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у цій справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде обмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип resjudicata.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

«Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року).

Зазначення в апеляційній скарзі про те, що Маріупольська міська рада не знала про існуюче рішення суду першої інстанції, тому оскаржити його не мала можливості, а також про те, що рішенням ради від 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в поновленні строку оренди земельної ділянки не ґрунтується на матеріалах справи та спростовуються зібраними у справі доказами.

Розглядаючи дану справу, апеляційний суд також приймає до уваги висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-2054цс16, а саме, аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.Також ЄСПЛ зазначив, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Маріупольської міської ради на оскаржуване судове рішення, що набрало законної сили, не узгоджується з вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Саме такого висновку дійшов Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 2-7615/10.

ЄСПЛ керується «принципом правової визначеності», який вимагає, щоб «остаточне рішення суду не ставилося під питання». Це означає, що суд та інші органи державної влади після ухвалення остаточного рішення не мають права на звернення щодо перегляду рішення суду.

З огляду на наведені вище обставини, апеляційний суд на підставі вищевказаних положень процесуального законодавства, належним чином перевірив заперечення заявника (позивача) ОСОБА_1 та подані ним документи, дійшов висновку щодо обізнаності Маріупольською міською радою Донецької області про прийняте судом оскаржуване рішення, відсутності поважності причин пропуску Маріупольською міською радою Донецької області строку на апеляційне оскарження рішення суду (більше 13 років).

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про закриття апеляційного провадження у даній справі відповідно до положень статті 362 ЦПК України, оскільки незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження в разі помилкового відкриття апеляційного провадження воно підлягає закриттю.

. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Аналізуючи зміст рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2006 року, суд апеляційної інстанції поставив пріоритетним принцип правової визначеності над фактом порушення матеріального права, дійшов висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участь у справі, Маріупольської міської ради, на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Керуючись статтями 260, 362, 367, 368, 381 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

У х в а л и в:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участь у справі, Маріупольської міської ради, на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвала набирає законної сили негайно після її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 23 квітня 2020 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

С.А.Зайцева

Л.М.Кочегарова