Справа № 703/4155/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Бондаренко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Балаклеївської сільської ради Смілянського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Балаклеївської сільської ради, Смілянського району про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина яка складається з земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,9580 га, розташовану в адмінмежах Балаклеївської сільської ради, Смілянського району, Черкаської області.

Спадщину після смерті матері прийняв він, оскільки постійно до дня смерті смпадкодавиці проживав разом із нею однією сім`єю.

Оформити спадщину поза судовим шляхом він не має можливості, оскільки оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку його мати ОСОБА_2 не отримувала, тому нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Позивач в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій вказав, що на позовних вимогах наполягає та просить справу розглянути у його відсутність.

Представник Балаклеївської сільської ради Смілянського району в судове засідання не з`явився, надав до суду надійшла заява від голови сільської ради, в якій вказано, що проти позову сільська рада не заперечує та просить провести розгляд справи справи у відсутність їх представника.

Згідно зі ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом постановлено ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжено розгляд справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався у відсутність учасників справи то фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом не здійснювався.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, викладену письмово, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 11 березня 2003 року.

За змістом ч. 4,5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України (2004 року), відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1.01.2004) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року (правовий висновок ВС по справі №556/1354/15-ц від 18.01.2018).

Таким чином, з огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася до ІНФОРМАЦІЯ_2 , правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

За життя ОСОБА_2 розпорядилась належежним їй майном та склала заповіт, яким все своє майно заповіла своєму синові ОСОБА_1 .

З копії заповіту від 12 вересня 2002 року, посвідченого секретарем Балаклеївсьої сільської ради Смілянського району, зареєстрованого в реєстрі за № 133 дісйно вбачається, що ОСОБА_2 за життя заповіла все належне їй майно своєму синові ОСОБА_1 .

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Позивач в позовній заяві струджує, що після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,9580 га, розташовану в адмінмежах Балаклеївської сільської ради, Смілянського району, Черкаської області.

Після смерті ОСОБА_2 позивач, на його думку, прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із нею, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Балаклеївської сільської ради № 1059 від 19 липня 2017 року.

П. 1,2 ч. 1 ст. 549 ЦК УКРСР 1963 року (який діяв на момент смерті спадкодавиці) визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З оглянутої в судовому засіданні вказаної вище довідки № 1059 від 19 липня 2017 року, судом встановлено, що померла ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_1 та разом із нею були зареєстровані та проживали: невістка ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 . Жодних даних щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини вказана довідка не містить, а тому не може бути прийнята судом як доказ прийняття спадщини.

Що стосується подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини, суд зазначає наступне.

З наданої до суду постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 вересня 2019 року вбачається, що після смерті ОСОБА_2 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, звернулась ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто після спливу 15 років з дня смерті спадкодавиці. Відповідно вимоги ст. 549 ЦК УКРСР 1963 року ОСОБА_1 дотримано не було.

Позивач ОСОБА_1 , як на підставу належності померлій ОСОБА_2 майна, яке є предметом спору, а саме земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,96 га, розташовану в адмінмежах Балаклеївської сільської ради, Смілянського району надав до суду копію державного акту.

З оглянутої в судовому засіданні копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 169667 від 20 вересня 2004 року вбачається, що він був виданий ОСОБА_2 , на підтвердження її права власності, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,96 га, розташована в межах Балаклеївської сільської ради, Смілянського району, Черкаської області на підставі розпорядження Смілянської райдержадміністрації № 356 від 7 вересня 2004 року. Зареєстрований вказаний державний акт в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 184 20 вересня 2004 року.

Тобто, державний акт, який на думку позивача ОСОБА_1 , підтверджує право власності померлої ОСОБА_2 на вказану вище земельну ділянку було зареєстровано вже після спливу 5 місяців з дня смерті спадкодавиці.

Стаття 1218 Цивільного кодексу України встановлює, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення

Чіткий порядок спадкування як за законом, так і за заповітом передбачений Цивільним Кодексом України, Законом України «Про нотаріат».

Відповідно до ст.125 ЗК України (в редакції станом на час відкриття спадщини) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

- виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

- визначення меж земельної ділянки в натурі;

- погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

- одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

- реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України (в редакції чинній на момент смерті спадкодавиці) не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України.

Відповідно до ст. 126 ЗК України документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності. Державний акт, виданий після смерті спадкодавця при зазначенні в ньому дати прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу у власність земельної ділянки за життя спадкодавця, свідчить про набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI).

Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК України).

Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації.

Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

Враховуючи все вище викладене та приймаючи до уваги те, що як рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 169667 виданий на ім`я ОСОБА_2 так і його державна реєстрація були вчиненні після смерті спадкодавця, суд приходить до висновку, що позивачем обраний не вірний спосіб захисту свого порушеного права, а тому позов ОСОБА_1 до задоволення не підлягає.

На підставі ст. 6, 524, 526, 549, 1216, 1218, 1225, 1963 ЦК РСР 1963 року, ст. 116, 125, 126 ЗК України (в редакції станом на 01.01.2002) та керуючись ст. 81, 247, 259, 263-265,354 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Балаклеївської сільської ради Смілянського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення (з дня складання повного тексту).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В. О. Прилуцький