Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 572/802/17

провадження № 61-3723св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 17 липня 2018 року у складі судді Слободянюка Б. К. та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Боймиструк Н. В., Бондаренко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_3 , власником квартири № 2 у вказаному будинку є відповідач ОСОБА_2 , між ними існує спір щодо порядку користування земельною ділянкою, на якій розташовано вказаний жилий будинок, оскільки такий порядок між ними та попередніми власниками жилого будинку не встановлювався.

Посилаючись на те, що до нього, як до особи, яка набула право власності на жилий будинок, розміщений на земельній ділянці, переходить і право власності на земельну ділянку або її частину, на якій він розташований, на тих самих умовах і в тому обсязі, що були у попереднього землекористувача, ОСОБА_1 просив встановити між ним та відповідачем порядок користування земельною ділянкою, площею 0,557 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, виділивши йому у користування земельну ділянку площею 0,321 га відповідно до меж, визначених технічною документацією із землеустрою щодо присвоєння кадастрового номеру на земельну ділянку, виготовленого Приватним підприємством «Геопростір» (далі - ПП «Геопростір»).

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив встановити порядок користування земельною ділянкою, що обліковується за жилим будинком загальною площею 0,562 га відповідно до варіанту № 2, визначеного висновком судової земельно-технічної експертизи від 04 грудня 2017 року № Е-14/17.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 17 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони у справі не набули права власності чи права користування спірною земельною ділянкою, на якій розташовано жилий будинок, власниками квартир у якому вони є, з інженерними комунікаціями, які забезпечують функціонування обох квартир та є спільною системою газопостачання, водопостачання та водовідведення обох квартир. Крім того, до участі у справі не залучено Сарненську міську раду Рівненської області, яка є власником спірної земельної ділянки та осіб, яким така земельна ділянка була виділена для будівництва і обслуговування жилого будинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 17 липня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У лютому 2019 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять ухвалені у справі судові рішення скасувати, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звертаючись до суду просив вирішити наявний з відповідачем спір та встановити порядок користування земельною ділянкою з метою захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів, як співвласника будинку та землекористувача, проте суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, визнав позовні вимоги передчасними та відмовив в їх задоволенні, чим фактично самоусунувся від вирішення спору. Такі висновки суду ґрунтуються на припущеннях і недостовірних даних, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються письмовими доказами, проте судом надано перевагу доказам сторони відповідача, й залишено поза увагою належні докази надані позивачем на обґрунтування своїх вимог. Крім того, судом першої інстанції фактично не прийнято рішення щодо уточнених позовних вимог, безпідставно не взято до уваги висновки будівельно-технічної експертизи, й такі порушення апеляційним судом усунуті не були.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляд справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що за договором дарування від 30 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В. Г., ОСОБА_4 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07 лютого 2012 року.

Власником квартири № 2 у вказаному жилому будинку є відповідач ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради від 17 вересня 2014 року № 308 було присвоєно об`єкту нерухомого майна - частині житлового будинку, яка належить ОСОБА_1 , адресу: АДРЕСА_3 . Згідно даного рішення були внесені зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до довідки Головного управління Держкомзему у Рівненській області, земельній ділянці площею 0,321 га, що розташована по АДРЕСА_1 , яка надана ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, присвоєно кадастровий номер 56 24 101 00 01 025 0202.

У відповідь на заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,313 га, що розташована по АДРЕСА_3 , повідомлено, що за результатами виїзду на місце представників міського виконавчого комітету та депутатів міської ради встановлено, що частина земельної ділянки, яку позивач виявив бажання отримати у власність, є загальним проїздом до частини жилого будинку та господарських будівель, які перебувають у власності ОСОБА_2 , та рекомендовано повторно звернутися із заявою про встановлення меж земельної ділянки в натурі виключивши частину площі земельної ділянки, яка необхідна для проїзду.

Актом обстеження земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 на предмет можливості встановлення окремого проїзду до квартири № 2 у вказаному будинку від 04 грудня 2015 року, встановлено, що окремий проїзд влаштувати не можливо.

Згідно повідомлення Управління Держземагенства у Сарненському районі Рівненської області від 31 січня 2014 року №07-12/К-01 державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 не видавався.

Листом №02/16-473 від 23 березня 2017 року Виконавчий комітет Сарненської міської ради Рівненської області повідомив про те, що за будинком АДРЕСА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,0588 га, рішення щодо передачі її у власність чи користування органом місцевого самоврядування не приймалося.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Нормами статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно правовими угодами, прийняття спадщини.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини першої статті 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлю, споруду.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником (користувачем) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Встановивши, що спірна земельна ділянка у власність чи у користування сторонам у справі, чи попереднім власникам нерухомості не виділялася, крім того, була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яких не залучено до участі у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою. Вимог про визнання права власності чи користування такою ділянкою позивач не заявляв, рішення міської ради щодо відмови у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, не оскаржував.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо не вирішення судом уточнених позовних вимог та не врахування висновків експертизи, оскільки відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги позивачем уточнені з урахуванням висновку судової земельно-технічної експертизи, яким запропоновані варіанти визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, проте такі відхилені судом через неврахування наявності спільних інженерних комунікацій, якими сторони користуються спільно.

Доводи касаційної скарги щодо надання переваги доказам сторони відповідача та не врахування судами доказів сторони позивача, унаслідок чого не встановлено всіх обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Крім того, наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ухвалені у справі судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 17 липня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко