СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16814/20

пр. № 2/759/5813/20

14 грудня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2020 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд зобов`язати ТОВ «СГ «ТАС» надати гр. ОСОБА_1 обґрунтовану відповідь на скаргу гр. ОСОБА_1 від 27.7.2020 в порядку та строк, встановлені Законом України «Про звернення громадян», надіславши письмово за місцем проживання позивача, обґрунтовану відповідь на скаргу від 27.07.2020 та належним чином завірені копії документів, які стали підставою для відмови гр. ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування (постанова, довідка, тощо) по справі №09936/34/2019/53 від 30.05.2019.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач звернувся відповідача із письмовою скаргою 27.07.2020 в якій зазначив, що 30.05.2019 він звертався до Товариства із заявою про страхове відшкодування по справі №09936/34/2019/53 від 30.05.2019, проте Товариством було відмовлено йому у задоволенні зазначеної заяви з посиланням на п. 32.1. ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при цьому Товариством було запропоновано позивачу звернутися до відповідальної особи у разі незгоди з рішенням про відмову у задоволенні зазначеної заяви про страхове відшкодування, який у свою чергу подав відповідну скаргу 27.07.2020, проте відповідач будь-якої письмової відповіді за вищезазначену скаргу не надав , а тому позивач вважає, що ненадання відповідачем відповідді на скаргу від 27.07.2020 порушує його конституційні та законні права, що підлягають захисту та поновленню в судовому порядку.

07.10.2020 ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва відкрито загальне провадження (а.с. 37).

13.11.2020 від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву в якому він заперечує проти позовних вимог, просив відмовити, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про встановлення судом вини особи, відповідальність якої застрахована у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, тобто доказів виникнення цивільно-правової відповідальності (а.с. 41-43).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на підстави викладені позовній заяві, просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 60).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що АТ «СГ «ТАС» (приватне) листом від 15.10.2019 №01.19/1565 відмовило позивачу у проведені страхового відшкодування у зв`язку із тим, що дорожньо-транспортна пригода розглядається в кримінальній справі, учасником якого є позивач (а.с. 21).

Також 30.01.2020 АТ «СГ «ТАС» (приватне) відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, керуючись ст. 32.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки в даному випадку немає підстав для виконання своїх зобов`язань, щодо потерпілої особи (а.с. 22, 23).

27.07.2020 позивач звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із скаргою в якій зазначив, що у зв`язку із відмовою у виплаті страхового відшкодування на підставі заяви від 30.05.2019 з приводу ДТП від 26.05.2019 за участю автомобіля «Шкода» д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля «Мазда» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 винуватцем ДТП є пішохід ОСОБА_3 , при цьому до відповідді не було надано копії довідки НПУ №473092, а також відсутня постанова, яка була складена по відношенню до ОСОБА_3 , не було надано інформацію, чи вступило у законну силу постанова про притягнення до відповідальності винуватця ДТП, та не було надано інформації, чи вказана постанова оскаржувалася, а тому просив здійснити виплату страхового відшкодування (а.с. 15-20).

Відповідно до Довідки НПУ № 473092 винуватцем ДТП є пішохід ОСОБА_3 тобто в діях водія ОСОБА_2 , відсутній склад правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 44-50).

У відповідь на скаргу про відмову у виплаті страхового відшкодування ПрАТ «СГ «ТАС» надіслав відповідь №02617-5/0120 від 31.08.2020 в якій послався на п. 32.1., ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто відповідно до закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону», а також послався на положення п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, що шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, при цьому згідно довідки НПУ №473092 винуватцем ДТП є пішохід ОСОБА_3 , тобто в діях ОСОБА_2 вісутній склад правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 54).

Згідно ч. 2, ст. 59 ЦПК України: обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 221 КУпАП встановлено, що справам про адміністративні правопорушення передбачені ст. 124 КУпАП розглядаються районними, районними у містах, міськими чи міськрайонними судами.

Відповідно до п. 2.1., ст. 2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: «Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону».

Згідно ч. 1, ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: «Страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором».

Згідно п. 32.1., ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону».

Згідно положення п. 1, ч. 1. ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно п. 4 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 № 02- 5/212 «Про деякі питання практики вирішення спорів пов`язаних з відшкодуванням шкоди відповідно до статті 35 ГК кодексу України преюдиціальне значення для господарського суду мають вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, щодо певних подій та ким вони вчинені або рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, щодо фактів, які встановлені судом. В інших випадках питання щодо вини конкретних осіб вирішується господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справ, у тому числі матеріалів слідчих органів. Рішення господарського суду не може обґрунтовуватись тільки довідкою органу ДАІ або постановою про відмову у порушенні кримінальної справи».

Згідно ч. 7, п. 2 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 № 02-5/212 «Про деякі питання практики вирішення спорів пов`язаних з відшкодуванням шкоди» вирішуючи спори, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, наприклад, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (ст. 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини».

Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги позивача спростовуються доказами наданими представником відповідача по справі, щодо стосується виплати страхового відшкодування суд не вправі виходити поза межі позовних вимог, а тому обставини, що стали підставою звернення позивача до відповідача судом не беруться до уваги.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі викладеного, керуючись вимогами, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; ст. 1188 ЦК України ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 89, 110, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про зобов`язання вчинити дії відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 16.12.2020.