Постанова

Іменем України

10 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 376/819/17

провадження № 61-7661св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області,

відповідач -ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна судова адміністрація України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної судової адміністрації Українина рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року у складі судді Віговського С. І. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Данілова О. М., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - ТУ ДСА в Київській області) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна судова адміністрація України (далі - ДСА України) про стягнення коштів.

Позов обгрунтований тим, що Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII (далі - Закон № 76 - VIII) встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Цим законом внесено зміни до частини шостої статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме доповнено її абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад в цілому у місцевих та апеляційних судах».

Листом Державної судової адміністрації України від 15 січня 2015 року повідомлено, що у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати».

На виконання вказаних вимог закону на підставі наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області від 02 лютого 2015 року територіальним управлінням проведено скорочення штатних одиниць працівників місцевих загальних судів Київської області. Водночас, у законі не було передбачено необхідність проведення скорочення працівників в кожному суді певного регіону України окремо для отримання підстави виплачувати суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. У рішенні Ради суддів України від 05 лютого 2015 року зазначено, що у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати. У зв`язку з цим, територіальним управлінням було проведено скорочення у місцевих загальних судах області та на підставі наказу начальника територіального управління від 10 лютого 2015 року № 13 виплачено суддям суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Після проведення ДСА України у ТУ ДСА України в Київській області фінансового аудиту та аудиту відповідності було виявлено недотримання вимог пункту 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII та перевищено максимальний місячний розмір суддівської винагороди, внаслідок чого у лютому-березні 2015 року суддям понад встановлених обмежень виплачено суддівської винагороди на загальну суму 919 590,00 грн. Тобто, ДСА України визначила законну виплату суддівської винагороди суддям у розмірі 10 мінімальних заробітних плат порушенням.

З огляду на вказане, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 , судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, грошові кошти у сумі 7 308,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року в позові відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року залишене без змін.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що кошти, які просить стягнути позивач із відповідача є заробітною платою (суддівською винагородою), що виплачені на підставі наказу позивача добровільно, без жодної рахункової помилки та факту недобросовісності з боку відповідача, тому, виходячи зі змісту статті 1215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відсутні підстави для стягнення з відповідача вказаної суми коштів, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13.

Суди дійшли висновку, що позивач, провівши скорочення штатних одиниць у місцевих загальних судах Київської області відповідно до Закону № 76 - VIII мав правові підстави для обмеження суддям суддівської винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати, забезпечивши одночасно дотримання єдиного статусу суддів та рівність оплати їх праці в межах своєї територіальної компетенції.

Законом № 76 - VIII не вимагалося проведення скорочення штатної чисельності працівників абсолютно в кожному суді загальної юрисдикції, а встановлювався для цього відповідний кількісний критерій визначення в судах штатної чисельності працівників, виходячи «із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Дотримання чи недотримання такого критерію, на переконання суду, є обставиною, яка обумовлювала наявність чи відсутність підстав для обмеження розміру суддівської винагороди згідно із вимогами Закону № 76-VIII.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ДСА України звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

11 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.

У лютому 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення ухвалені з неправильним застосуваннм норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суди не надали належної правової оцінки тому факту, що відповідно до наказів начальника ТУ ДСА України в Київській області від 02 лютого 2015 року № 05/0 та від 02 березня 2015 року № 06/0 у лютому місяці 2015 року проведено скорочення посад працівників апарату в 11 місцевих загальних судах та в березні 2015 року - у 6 місцевих загальних судах, тобто в 17 місцевих загальних судах Київської області із 28 існуючих.

Проте суддям усіх місцевих загальних судів Київської області, а не тільки тим, у яких відбулося скорочення посад, у лютому та березні 2015 року, відповідно до наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області від 10 лютого 2015 року № 13, суддівська винагорода обмежувалася 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Суди не встановили, чи було проведено скорочення чисельності працівників суду, в якому працює відповідач, для можливості виплати суддівської винагороди відповідачу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Державна судова адміністрація України не має можливості стягнути на користь бюджету безпідставно отримані відповідачем кошти з винної особи у зв`язку з невизначеністю такої особи.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді 2017 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, щоОСОБА_1 працює суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідно до пункту 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, що становило 8 526,00 грн, а під час скорочення чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати, що становило 12 180,00 грн.

Суд першої інстанції встановив, що Закон № 76 - VIII не вимагав проведення скорочення штатної чисельності працівників у кожному суді загальної юрисдикції, а встановлювався для цього відповідний кількісний критерій визначення в судах штатної чисельності працівників, виходячи із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах. Дотримання чи недотримання такого критерію є обставиною, яка обумовлювала наявність чи відсутність підстав для обмеження розміру суддівської винагороди згідно із вимогами Закону № 76 - VIII

Суди з`ясували, що позивач у зв`язку з проведеним скороченням штатних одиниць та затвердженням змін до штатних розписів місцевих загальних судів Київської області на 2015 рік, керуючись пунктом 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII наказом ТУ ДСА України в Київській області від 10 лютого 2015 року № 13 встановив, що з лютого 2015 року максимальний місячний розмір суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Київської області обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Листом Державної судової адміністрації України від 24 травня 2016 року № 6-3813/16 повідомлено територіальне управління про те, що на виконання плану діяльності з внутрішнього аудиту на перше півріччя 2016 року, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 29 грудня 2015 року № 243, та відповідно до наказу Державної судової адміністрації України від 05 лютого 2016 року № 26, відділом аудиту проведено плановий аудит відповідності, ефективності та фінансовий аудит у ТУ ДСА України в Київській області за період з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2015 року. За підсумками аудиту складено звіт за результатами проведення планового аудиту та надіслано рекомендації до вказаного звіту.

Згідно з рекомендаціями від 26 квітня 2016 року до звіту прийнято рішення забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату заробітної плати, а саме, виплаченої з порушенням вимог розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII суддівської винагороди у сумі 919 600,00 грн, провести відповідні розрахунки.

Листом Державної судової адміністрації України від 14 вересня 2016 року № 6- 511/16 повідомлено ТУ ДСА України в Київській області про необхідність усунення порушень, зазначених у звіті від 25 березня 2015 року № 6-16/2, невиконання яких вважатиметься підставою для притягнення начальника ТУ ДСА України в Київській області до дисциплінарної відповідальності.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року (з подальшими змінами) абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах» (підпункт 4 пункту 36 розділу I Закону № 76 - VIII).

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Згідно з вимогами статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню, зокрема, безпідставно набуті: пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, зазначила, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що звертаючись до суду з позовом, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області просило стягнути на його користь кошти, які були виплачені відповідачу з порушенням вимог закону. Однак суддівська винагорода, яка обмежувалася 10 розмірами мінімальної заробітної плати, була виплачена на підставі наказу ТУ ДСА України в Київській області від 10 лютого 2015 року. Отже, ця виплата не є результатом рахункової помилки та не відбулася внаслідок недобросовісних дій відповідача, а тому кошти, набуті відповідачем як суддівська винагорода, не підлягають поверненню.

Встановивши, що виплата суддівської винагороди здійснена за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату та факту недобросовісності набувача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у стягненні з відповідача безпідставно нарахованих і виплачених коштів на суму 7 308,00 грн.

Доводи касаційної скарги, що суди не встановили, чи було проведено скорочення чисельності працівників суду, в якому працює відповідач, для можливості виплати суддівської винагороди відповідачу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат не впливають на висновки судів про відмову в позову з урахуванням встановлених судами обставин щодо відсутності правових підстав для повернення виплачених відповідачу коштів суддівської винагороди.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко