ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/530/20Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 27 листопада 1999 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб.

Від шлюбу у них народилося двоє дітей: неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 березня 2015 року в шлюб між сторонами розірвано.

Оскільки за їхньою спільною згодою їхні з відповідачем діти залишились проживати з нею, вона звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей до досягнення повноліття.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2015 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 700 грн. на кожну дитину.

На теперішній час вона з дочкою проживає на анексованій території України в м. Севастополі.

У зв`язку з девальвацією гривні з часу ухвалення судом рішення, розмір присуджених аліментів є дуже малим і недостатнім для задоволення навіть мінімальних потреб дитини. Також, вказаний розмір аліментів не відповідає мінімальному розміру, визначеному законом. Також вважає за необхідне просити суд змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу батька дитини.

У зв`язку з чим, просила суд змінити спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки з твердої грошової суми на ј частину від всіх видів його заробітку, але не менше мінімального розміру аліментів на дитину відповідного віку, визначеного законодавством.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що у відповідача змінився матеріальний стан, який дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж це зазначено у рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2015 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, та просила суд рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 січня 2020 року скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що відповідач та його цивільна дружина є працездатними особами, а тому в змозі працювати та заробляти кошти.

Небажання працездатної особи влаштовуватись на роботу за відсутності об`єктивних на те причин не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати свою дитину. Позивачці відомо, що відповідач працює таксистом без офіційного працевлаштування.

Крім того, судом невірно застосовано норми матеріального права, оскільки в позовній заяві позивач посилалася на норми частини 3 статті 181 СК України. Тобто позивач просила змінити спосіб утримання аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу батька дитини, так як визначений в рішенні суду спосіб є неефективним.

Суд фактично розглянув позовні вимоги, які позивачка не заявляла та прийняв рішення не про зміну способу стягнення аліментів, а про зміну їх розміру.

07 квітня 2020 року ОСОБА_2 надіслав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що на його утриманні з`явилася інша малолітня дитина - дворічний ОСОБА_6 . Непрацююча його мати ОСОБА_7 з якою проживає відповідач однією сім`єю, має дитину інваліда II групи, яку постійно зобов`язана доглядати.

Вважає, що апелянт не правильно трактує закон, оскільки стверджує, що стаття 181 СК України не містить умов, за яких позивач має право змінити спосіб стягнення аліментів. В дійсності способи стягнення аліментів регулюються іншими нормами права, - статтями 183,184 СК України на які апелянт в своїй апеляційній скарзі взагалі не посилається.

У позивача з відповідачем була домовленість, що після того, як для їхньої дитини відповідач придбає квартиру, то вона відмовиться від аліментів, що нею і було зроблено. 21 вересня 2015 року нею був відкликаний виконавчий лист на стягнення аліментів на дитину.

Квартира яку купив відповідач для дитини, апелянтом здається в найм і всі отримані від цього кошти залишаються їй, що також свідчить про належний її матеріальний стан.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є повнолітньою.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 березня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2015 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 700 грн. на кожну дитину.

За змістом статті 18 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XIIвід 27лютого 1991 р., суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року №2402-III визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття,

Згідно з частини 1 статті 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

В силу частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1)наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).

Відповідно до статті 192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з наведених положень закону, правом на звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів наділена особа, з якою проживає дитина, але задоволення такого позову залежить від доведеності підстав для зміни способу стягнення аліментів, а тому є правом суду, а не його обов`язком.

При вирішенні вимог щодо зміни способу та розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, зміни, які відбулися - погіршення чи поліпшення їх здоров`я, зміни матеріального та сімейного стану та інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що у відповідача змінився матеріальний стан, який дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж це визначено попереднім судовим рішенням.

З матеріалів справи вбачається, що на утриманні відповідача знаходиться його малолітня дитина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та непрацююча мати дитини - ОСОБА_7 , з якою він проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Факт непрацездатності цивільної дружини підтверджується копією трудової книжки. На даний час відповідач не працює. Дані обставини свідчать про те, що у відповідача після винесення рішення про стягнення з нього аліментів, погіршився його матеріальний стан.

Посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі про те, що судом невірно застосовано норми матеріального права, оскільки в позовній заяві позивач посилалася на норми частини 3 статті 181 СК України, є безпідставним, оскільки у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 181 СК України, а й низка інших норм, зокрема статті 182, 183, 184,192 СК України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 184 СК України не передбачено стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач офіційно працює та отримує регулярний дохід, що його матеріальний стан покращився, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зміни способу стягнення аліментів та стягнення аліментів у частці від його заробітку (доходу).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення - без змін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, а доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова