КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
===================================================================
Справа № 940/1213/19 Головуючий у І інстанції Косович Т.П.
Провадження №22-ц/824/4602/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року позивач звернулася до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що 17 вересня 2018 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, шляхом складання розписки, за умовами якого ОСОБА_2 взяв у позивача в борг 121000 гривень, які зобов'язався повернути до 09 квітня 2019 року. Проте в зазначений строк відповідач борг не повернув, свої зобов'язання за укладеним договором не виконав та в добровільному порядку повернути суму боргу відмовляється.

На підставі викладеного в позові, позивач просила суд першої інстанції позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 121000 грн. боргу, 7462,22 пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, 1282,93 - 3% річних, 3049,20 грн. - інфляційних збитків, а також стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 14200 грн. та вирішити питання про розподіл судового збору.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини, які випливають з умов укладеного між сторонами договору позики, шляхом складення письмової розписки, яка підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів та визначає строк виконання грошового зобов'язання. Разом з тим, суд першої інстанції не врахував всіх обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Окрім того, навіть якщо існує множинність кредиторів у спірних зобов'язальних правовідносинах, то судом першої інстанції не було враховано положення ст. 542 ЦК України, згідно з якими, у разі солідарної вимоги кредиторів кожен з кредиторів має право пред'явити боржнику вимогу про виконання зобов'язання у повному обсязі.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю сторін та призначено цивільну справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з урахуванням такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики шляхом складання розписки, за умовами якого ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг 121000 гривень, які зобов'язався повернути до 09 квітня 2019 року, що підтверджується оригіналом розписки (а.с. 32).

З метою досудового врегулювання спору, ОСОБА_1 27 липня 2019 року направила на поштову адресу ОСОБА_2 вимогу про добровільне виконання умов договору позики, шляхом повернення всієї суми позики протягом семи днів з дати отримання даної вимоги (а.с. 6-7).

Разом з тим, ОСОБА_2 в зазначений в розписці строк борг не повернув.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами свого права на стягнення суми боргу за розпискою, оскільки зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 позичив грошові кошти у сім'ї ОСОБА_1 і її синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Таким чином позикодавцями за даним договором позики, які мають право на стягнення боргу, є позивач ОСОБА_1 та її сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4, при цьому позивачем у справі є лише ОСОБА_1, яка не надала суду будь-яких довіреностей від її синів на стягнення всієї суми боргу на її користь, а сума боргу, яка підлягає стягненню лише на користь позивача розпискою не визначена.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не може погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до ст.1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Із наданої позивачкою до позовної заяви розписки вбачається, що відповідач отримав від неї в борг 121 000 грн. Ця розписка підтверджує укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і отримання останнім коштів у визначеній сумі.

Судова колегія не може погодитись із судом першої інстанції в тому, що відповідач отримав позику від трьох осіб. Як вбачається із дослідженої судом розписки в ній зазначені дата написання розписки, анкетні дані фізичної особи позичальника ОСОБА_2 та анкетні дані фізичної особи позикодавця ОСОБА_1 Ткож зазначені такі істоні уомви договору як сума позики та строк позики.

Разом із тим, зазначаючи, що позика бралась у сім'ї ОСОБА_1, в розписці позичальником були зазначені лише імена та по батькові двох осіб. Прізвища цих осіб у розписці не вказані.

Відповідно до статті 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям.

Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Отже, так як в розписці не вказані прізвища інших осіб, окрім ОСОБА_1, які надали відповідачу позику, судова колегія вважає, що у інших осіб не виникли права кредиторів за договором позики із ОСОБА_2, отже відмова суду у задоволенні позову з цих підстав є помилковою.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до вимог ст. 542 ЦК України, у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред'явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред'явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов'язок будь-кому із них на свій розсуд.

Виконання боржником свого обов'язку одному із солідарних кредиторів у повному обсязі звільняє боржника від виконання решті солідарних кредиторів.

Солідарний кредитор, який одержав виконання від боржника, зобов'язаний передати належне кожному з решти солідарних кредиторів у рівній частці, якщо інше не встановлено договором між ними.

На підставі викладеного та з урахуванням встановлених обставин судом, а також тієї обставини, що нормами чинного законодавства України не передбачено заборони на пред'явлення вимоги одним із солідарних кредиторів до боржника про виконання ним грошового зобов'язання, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, вирішуючи питання про розмір сум, які підлягають стягненню, слід враховувати таке.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

При цьому згідно з положеннями ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до даних Офіційного видання Державної фіскальної служби України індекс інфляції в України в березні 2019 року становив 100,9%, у квітні 2019 року - 101%, у травні 2019 року - 100,7%, у червні 2019 року - 99,5%, у липні 2019 року - 99,4%. Таким чином величина індексу споживчих цін у жодному місяці не перевищила поріг індексації, який встановлений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», а тому достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у суду апеляційної інстанції не має.

Розрахунки щодо нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та 3% річних проведені позивачем правильно та відповідають вимогам чинного законодавства.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення суми боргу в розмірі 121000 грн., пені в розмірі 7462 грн. 22 коп. та 3% річних в розмірі 1282 грн. 93 коп. підтверджуються належними та допустимими доказами, ґрунтуються на нормах чинного законодавства та підлягають до задоволення.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 121000 грн., пені в розмірі 7462 грн. 22 коп. та 3% річних в розмірі 1282 грн. 93 коп., що всього становить 129745 грн. 15 коп.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи та документально підтверджено витрати позивача на правову допомогу, пов'язану з розглядом справи в розмірі 4200 грн., які включають в себе: 800 грн. - складення вимоги про досудове врегулювання спору, 800 грн. - отримання інформаційної довідки про наявність майна в боржника, 2600 грн. - складання позовної заяви. Зазначені витрати підтверджуються договором про надання адвокатських послуг №443/1 від 26 липня 2019 року, додатком №1 від 26 липня 2019 року до договору про надання адвокатських послуг №443/1 від 26 липня 2019 року, яким визначені тарифи щодо отримання правової допомоги та адвокатських послуг, рахунком-фактурою №СФ-0000174 від 26 липня 2019 року з детальним описом оплати отриманих послуг, квитанцією № від 26 липня 2019 року на суму 800 грн. та платіжним дорученням № від 15 серпня 2019 року на суму 3400 грн., в яких зазначено призначення платежу «оплата правничих послуг згідно договору №443/1 від 26 липня 2019 року.

Окрім того повноваження адвоката підтверджені ордерами про надання правової допомоги, посвідченням адвоката та свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Таким чином, витрати на правову допомогу, пов'язані з розглядом справи, в розмірі 4200 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З урахуванням того, що позовні вимоги задоволені судом частково, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, як вбачається з матеріалів справи заявлена позивачем ціна позову становила 132794 грн. 35 коп., відповідно при зверненні до суду з позовом позивачем було вірно сплачено судовий збір у розмірі 1327 грн. 95 коп.

З урахуванням того, що позов задоволено частково та вирішено стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 129745 грн. 15 коп., то саме від цієї суми буде вираховуватися пропорція судового збору, що підлягатиме стягненню.

Так, позов задоволено на 97,7% = ((129745,15/132794,35)*100), отже сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача за звернення до суду з позовом становить 1297 грн. 41 коп. = ((97,7*1327,95)/100), де 97,7 - відсоткова частина задоволених позовних вимог, а 1327,95 - сплачена сума судового збору.

Сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача за звернення до суду з апеляційною скаргою становить 1946 грн. 10 коп. = ((97,7*1991,91)/100, відсоткова частина задоволених позовних вимог, а 1991,91 - сплачена сума судового збору.

Таким чином загальна сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 3243 грн. 51 коп.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 121000 грн., пеню в розмірі 7462 грн. 22 коп. та 3% річних в розмірі 1282 грн. 93 коп., що всього становить 129745 грн. 15 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4200 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3243 грн. 51 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2

Суддя-доповідач

Судді: