ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/5192/19 Головуючий суддя І інстанції Фанда О. А.
Провадження № 22-ц/818/363/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 09 жовтня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Фанда О.А., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

встановив:

У липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору б/н від 19 липня 2010 року, укладеного між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , відповідач отримав кредит у розмірі 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг.

Зазначив, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.05.2019 року заборгованість в розмірі 114625 грн. 90 коп., з яких: 672,67 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 103053,98 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 4964,68 - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 5434,57 грн. - штраф (процентна складова), а також стягнути понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору.

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором відповідач порушила умови кредитного договору.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року позовні вимоги акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 672 грн. 67 коп. - заборгованості за кредитним договором б/н від 19 липня 2010 року, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 11,27 грн., всього 683 (шістсот вісімдесят три) грн. 94 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зазначено, що суд не перевірив належним чином розрахунок заборгованості за кредитним договором, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, суд відмовив у стягненні процентів за користування коштами, чим порушив вимоги ст.ст.1046,1048 ЦК України.

Банк вказав, що суд не надав належної оцінки тому факту, що відповідач підписав заяву позичальника, в якій викладені усі істотні умови договору кредиту, Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, тому суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви позичальника, умови якого мають виконуватись; що відповідач укладення кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не довів відсутність заборгованості та виконання договору належним чином, не заявляв зустрічних позовних вимог; що користування кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості.

При цьому зазначив, що суд першої інстанції помилково не враховував правові позиції, висловлені:

-у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами;

-у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17-ц про те, що підписанням анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» позичальник погоджується з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору; приєднання до умов та правил надання банківських послуг є укладання договору з банком; саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин;

-у постанові від 06.02.2018 у справі № 755/2720/16-ц Верховного суду про те, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору;

-у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 666/388/16-ц, відповідно до яких саме по собі посилання на не підписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом, не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, оскільки з огляду на ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору; а за обставин укладення між сторонами договору приєднання у момент підписання заяви-анкети відповідач мав право вимагати від банку надання умов та правил надання банківських послуг, або відмовитись від укладення кредитного договору у такій формі;

-Верховним Судом у справі № 415/5971/17, де було заначено, що не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

Також зазначив, що суд помилився з висновками про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, що є порушенням норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договором не встановлено розмір процентів - на рівні облікової ставки Національного Банку України. Також згідно ст. 1069 ЦК України при кредитуванні банком рахунка клієнта розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного Банку України.

Суд не взяв до уваги, що в європейських країнах не заперечується необхідність плати за користування чужими грошовими коштами.

У письмових поясненнях до апеляційної скарги представник банку наполягаючи на задоволенні скарги, надав додаткові розрахунки розміру заборгованості по процентам із розрахунку 30% на рік, яка за період з 01.09.2014 по 31.05.2019 виходячи з заборгованості за тілом кредиту складає 1284,75 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів за пенею, комісією та штрафів суд першої інстанції виходив з наступного.

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку».

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими документами відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

З врахуванням вищезазначеного, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків, пені та штрафних санкцій.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно заяви-анкети від 19.07.2010 ОСОБА_1 ознайомився з Умовами і правилами надання банківських послуг, які розташовані на офіціальному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, з тарифами ПриватБанку у письмовому вигляді. При цьому позичальник зобов`язався виконувати згадані Умови і Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua (а.с. 8).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі письмові докази на підтвердження, що саме з цими Умовами відповідач ознайомився, зрозумів та погодився з ними, підписуючи свою заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Ніщо у справі з належною достовірністю не свідчить, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів мали саме такий зміст.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України зазначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

З огляду на це суд першої інстанції дійшов правильного висновку, який відповідає правовій позиції щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (справа № 6-16цс15), про те, що роздруківка із сайту позивача у світлі обставин цієї справи не є достатнім доказом укладення договору на цих умовах і правилах, оскільки не містить усіх необхідних даних про те, що позичальник ознайомився саме з цим документом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У матеріалах справи також наявна довідка про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN50OTC003497694, надана ОСОБА_1 19.07.2010, які містить положення про базову процентну ставку 2,5% на місяць, підвищену процентну ставку 3,75% в місяць на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа наступного місяця, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафів за порушення строків платежів по грошовим зобов`язанням, комісії (а.с. 9).

Однак у справі відсутні докази про наявність правового зв`язку вказаної довідки з отриманою позичальником суми кредиту, яку стягнув суд першої інстанції. Наведені з цього приводу доводи скарги є необґрунтованими і тому колегія суддів їх відхиляє.

У справі відсутні належні і допустимі у світлі правил ст. 207, 1055 ЦК України про обов`язкову письмову форму договору кредиту, письмові докази про те, що позивач при підписанні згаданої заяви-анкети фактично мав доступ та мережі Інтернет, де за вищевказаним посиланням на сайті банку мав бути розташований згаданий електронний документ, або що він з ним ознайомився, що свідчить про недотримання банком в цій частині передбачених ч. 3 ст. 203 ЦК України загальних умов чинності правочину щодо вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам, які перебувають під захистом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» від будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (нечесна підприємницька практика забороняється), та відповідно - фактично доведені Банком до їх відома на момент підписання договору. Тому Банк згідно принципів змагальності та диспозитивності, які діють у цивільного судочинстві відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, має підтвердити та вчасно, як це визначено у п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43, ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України разом з позовом надати до суду першої інстанції усі наявні у них докази, їх не приховуючи, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови та Правила, а також Тарифи, на які Банк послався на обґрунтування свого позову, а не інші.

Колегія суддів за безпідставністю відхиляє доводи скарги про те, що фактичне використання кредитних коштів підтверджує факт укладення договору кредиту.

Наявні у справі заява-анкета та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», де зазначено тарифи банку щодо строку внесення щомісячних платежів, процентної ставки 2,5% на місяць, комісії, пені за відсутності належних та допустимих письмових доказів про отримання позичальником вказаної кредитної картки та витрачання з неї кредитних коштів - не є достатнім доказом того, що саме на таких умовах відповідач отримав кредит (а.с. 8-9).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України необхідно вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст. 638 ЦК України:

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згадана довідка не містить відомостей про прізвище підписанта та відомості про її правовий зв`язок із вищевказаної заявою-анкетою від 19.07.2010, або про те, що вона є складовою частиною договору кредиту.

При цьому серед наданих до суду першої інстанції доказів відсутні належні, допустимі та достовірні письмові докази про зміст саме тих Умов та Правил, а також Тарифів, про які зазначено у заяві-анкеті, під які кредитор надав позичальнику кредитну картку. Заява-анкета не містить прямих зобов`язань банку надати кредит під зазначені у заяві проценти та відсилає в цьому питанні до Умов та Правил, які всупереч прямій забороні ст. 1055 ЦК України не були підписані позичальником

Тому згадані заява-анкета та довідка не є достатніми доказами про укладення договору кредиту на вказаних у підставах позову Умовах та Правилах чи Тарифах про сплату процентів. Відповідно до правила ч. 6 ст. 81 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів відхиляє наведені доводи скарги щодо необхідності врахування цих доказів на користь доводів про стягнення відсотків за користування кредиту.

Колегія суддів перевіряючи доводи скарги щодо доведеності розміру нарахованих банком процентів за користування кредитним коштами, пені, штрафів та комісії також не може взяти до уваги наданий банком розрахунок кредитної заборгованості, який не є належним та допустимим доказом у розумінні вимог Закону України «Про бухгалтерський облік» (а.с. 6-9).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Таких документів до суду першої інстанції позивачем всупереч процесуального обов`язку подано не було.

Оцінюючи в межах доводів скарги наданий позивачем розрахунок заборгованості колегія суддів доходить висновку, що він також не відповідає вимогам, які висуваються до бухгалтерських документів у п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 566 від 30.12.1998 року щодо належних відомостей і даних про дату, місце і час складання первинного документа; про посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення банківських операцій та правильність її оформлення; посади, прізвища та підписи осіб, які складали виписку.

Виписку з рахунку відповідача, який є належним та допустимим доказом на підтвердження існування дійсної заборгованості за процентами АТ КБ «ПриватБанк» до суду всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надав.

Посилання у скарзі на постанову НБУ № 750 щодо порядку використання виписки про рух коштів у електронному вигляді є безпідставною, оскільки таких документів позивач до суду першої інстанції не надавав.

Надані позивачем до апеляційної скарги нові докази - витяг з банківського рахунку ОСОБА_1 по основній карті НОМЕР_1 за період з 01.10.2014 по 01.07.2019 та довідка про отримання ОСОБА_1 за підписаним б/н кредитним договором кредитних карток відповідно до принципів пропорційності, диспозитивної та змагальності, ст.ст. 11-13 ЦПК України за згідно до ст. 367 ЦПК України, не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції до розгляду, оскільки апелянт не довів наявність поважних причин, з яких він не зміг вчасно, відповідно до норм відповідно до норм ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України, надати ці докази до суду першої інстанції (а.с. 78-81).

Колегія суддів звертає увагу на процесуальний обов`язок позивача вчасно надавати до суду першої інстанції належні і допустимі докази, що передбачено ст. 83 ЦПК України. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, ч. 4 ст. 83 ЦПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції відхиляє наведені у скарзі доводи щодо нерелевантності врахованої судом першої інстанції постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 з посиланням на відсутності у даній справі заперечення відповідача проти позову та факту підписання ним договору кредиту на заявлених у позові умовах.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Умовою для врахування відповідних правових висновків касаційного суду згідно до принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, є аналогічні обставини справи.

Як вбачається зі змісту згаданої постанови касаційний суд розглядав аналогічну за обставинами укладення договору кредиту цивільну справу, тому доводи скарги про її нерелевантність є безпідставними. Наявність чи відсутність заперечень відповідача проти позову має значення лише у контексті норми ч. 1 ст. 82 ЦПК України про те, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У справі відсутні заяви чи пояснення відповідача про визнання факту укладення договору кредиту на зазначених у позові підставах, тому доводи скарги в цій частині також не доведені.

Крім того, виходячи з тягаря доказування у спорах щодо невиконання умов договору, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростовувати є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципів пропорційності та змагальності, передбачених у ст.ст. 11, 12 ЦПК України.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що є вимогою ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

У даному випадку неможливо поза розумним сумнівом та з належною для стороннього добросовісного спостерігача достовірністю з`ясувати належність доданого позивачем до справи доказу - витягу з Умов і Правил, тому колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність того факту, до яких істотних умов договору приєднався позичальник при підписанні анкети-заяви, текст якої не містить істотних у розумінні ст. 1054 ЦК України умов договору кредиту.

Виходячи з наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту укладення кредитного договору учасниками справи на зазначених у підставах позову умовах, та відповідно до норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України правильно врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 342/180/17.

Колегія суддів не вбачає підстав враховувати наведену на підтвердження доводів скарги касаційну практику, оскільки у справі № 415/5971/17 касаційний суд такого судового рішення не постановив, а інші правові позиції були ухвалені до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 і тому відповідно до принципу правової визначеності колегія суддів їх не враховує у даній справі.

Колегія суддів також відхиляє доводи скарги про врахування загальних та міжнародних правил кредитування під проценти, оскільки позивач не довів, що договір кредиту був укладений на таких умовах.

Згідно ст. 536 ЦПК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У даній справі банк не заявляв вимог, які ґрунтуються на передбаченій у ч. 1 ст. 1048 ЦК України нормі про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України перебувають поза межами апеляційного перегляду справи і суд апеляційної інстанції з цих підстав відхиляє доводи скарги про доведеність стягнення процентів згідно умов договору кредиту, ст. 1054 ЦК України, які не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Доводи скарги щодо фатальних наслідків для банківської системи від несплати процентів за користування кредиту колегія суддів відхиляє, оскільки вони стосуються питання відповідної кредитної політики банку, аналіз якої перебуває поза межами апеляційного розгляду цієї справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» -залишити без задоволення.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 09 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2020 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді О.Ю.Тичкова.

О.М.Хорошевський.