ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1717/20 Справа № 201/3211/17 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про стягнення грошових коштів і судових витрат,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про стягнення грошових коштів і судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про стягнення грошових коштів і судових витрат задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти:

1) нарахованих відсотків за договором № 230009 від 10 грудня 2013 року (рахунок НОМЕР_1 ) з розрахунку 19.5 % річних - 920.51 грн., 3% річних - 1 074.10 грн., інфляційні втрати - 5 363.65 грн., а всього за цим договором 7 358 грн. 26 коп.

2) нарахованих відсотків за договором № 251175 від 06 березня 2014 року (рахунок9479) з розрахунку 18.5% річних - 315.88 грн., 3% річних - 407.61 грн., інфляційні втрати - 2 035.43 грн., а всього за договором 2 758 грн. 92 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 640 грн..

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року та закрити провадження у справі.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що дійсно на ім`я позивача ОСОБА_1 у Сімферопольській філії ПАТ КБ «Приватбанк» був відкритий рахунок, на якому знаходяться грошові кошти у розмірі 55086.83 грн.. На пропозиції банку з цих коштів, згідно відкритої оферти були відкриті два депозити: рахунок № НОМЕР_1 від 10 грудня 2013 року 39 000 грн. при 19.5% річних, договір № 230009 від 10 грудня 2013 року; рахунок № НОМЕР_2 від 06 березня 2014 року 14800 грн. при 18.5% річних, договір № 251 175 від 06 березня 2014 року. Крім того на рахунку № НОМЕР_3 залишок грошових коштів у сумі 1286.83 грн. Вищезазначені договори були укладені шляхом оприлюднення відкритої оферти банку, розмір нарахованих відсотків зазначено у наданій відповідачем інформації. Щодо відсутності оригіналів письмових договорів банківського вкладу, то кошти з рахунку позивача на два депозитні рахунки були перераховані саме ПАТ КБ «Приват Банк» в системі інтернет банкінгу «Приват-24» з індентифікацією за мобільним телефоном позивача на умовах та в порядку передбаченому Правилами інтернет - банкінгу «Приват-24», розробленими та запропонованими в системі послуг саме ПАТ КБ «Приват Банк».

З виписки по рахунку вбачається, що депозитний договір № 230009 від 10 грудня 2013 року було укладено на строк 182 дня зі сплатою 19.5%, строк дії договору закінчився 10 червня 2014 року. Згідно доданих розрахунків відсотки за користуванням депозитом станом з 10 грудня 2013 року по 30 квітня 2014 року складають 2937.82 грн.; 10 січня 2014 року, 10 лютого 2014 року, 11 березня 2014 року та 10 квітня 2014 року банком виплачені відсотки за договором від 10 грудня 2013 року в розмірі 625.07 грн.+ 645.90 грн.+ 604.24 грн.+ 500.05 грн.= 2375.26 грн., що підтверджується випискою по рахунку. Розмір відсотків до виплати становить 562.56 грн. (2937.82-2375.26).

АТ КБ «Приват Банк» на цей час ухиляється від надання витребуваних доказів про розмір відсоткової ставки після закінчення строку дії депозитного договору, позивач змушений керуватись до положень ч. 2 ст. 1070 ЦК України та правової позиції ВСУ, де ставка за депозитами становить 1% річних, тобто за період з 03 березня 2016 року по 01 лютого 2017 року по депозитному договору від 10 грудня 2013 року розмір відсотків складає 357.95 грн. (39000х1%/365х335 дні прострочки). Загальний розмір відсотків за депозитним договором від 10 грудня 2013 року, який підлягає стягненню з відповідача становить 920.51 (562.56 + 357.95).

Депозитний договір № 251175 від 06 березня 2014 року укладено на 92 дня зі сплатою 18.5%, строк дії договору закінчився 06 червня 2014 року. Згідно доданих розрахунків відсотки за користування депозитом з 06 березня 2014 року по 30 квітня 2014 року складають 412.58 грн.. 10 квітня 2014 року банком виплачені відсотки за договором від 06 березня 2014 року в розмірі 232.54 грн.. Розмір відсотків до виплати по договору від 06 березня 2014 року становить 180.04 грн. (412.58 232.54). Посилаючись на вищевказане, розмір відсотків за період з 03 березня 2016 року по 01 лютого 2017 року по депозитному договору від 06 березня 2014 року, де ставка за депозитами становить 1% річних, складає 135.84 грн. (14800х1% /365х335 дні прострочки). Загальний розмір відсотків за депозитним договором від 06 березня 2014 року, який підлягає стягненню з відповідача становить 315.88 грн. (180.04 + 135.84).

Строк дії договорів № 230009 та № 251175 закінчився, відповідач не повернув грошові кошти, то відповідно до положень ч. 1 ст. 612 ЦКП України він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, тому можливо застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, нарахувавши на кожний з депозитних рахунків 3% пені та індекс інфляції, згідно розрахунків по матеріалах справи. Згідно доданого розрахунку за договором № 230009 від 10 грудня 2013 року на суму 39000 грн. за період від 03 березня 2016 року по 01 лютого 2017 року З % річних складає 1074.10 грн. та індекс інфляції 5363.65 грн. та договору № 251175 від 06 березня 2014 року на суму 14800 грн. за період від 03 березня 2016 року по 01 лютого 2017 року З % річних складає 407.61 грн та індекс інфляції 2035.43 грн.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою унаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Стаття 1068 ЦК України визначає, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зараховувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно ч. З ст. 1075 ЦК України, залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Відповідно до статті 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

ПАТ КБ «Приватбанк» не виконав належним чином свої зобов`язання щодо повернення належних позивачу коштів вкладу разом із нарахованими відсотками згідно умов договорів, що є порушенням вимог чинного законодавства, умов укладених договорів та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаним вкладом, договором, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Отже, на сьогодні відповідач фактично відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, безпідставно посилаючись на неіснуючі обставини, що нібито унеможливлюють повернення позивачу суми вкладів, разом із нарахованими відсотками.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зараз термін дії вказаних договорів закінчився. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його гроші за вказаними вкладами, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено.

Вважає такі дії відповідача незаконними, позивачу фактично завдана матеріальна шкода, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений звертатися з позовом до суду.

Відповідно до умов договорів сторін відповідач зобов`язується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок.

Згідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 55 086 грн. 83 коп., вказане рішення після оскарження залишене без змін набрало законної сили, але належним чином банком не виконане.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року стягнуто з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 штрафи по депозитним коштам вказаних вкладів станом на 01 травня 2014 року по 02 березня 2016 року. Вказане рішення після тривалого оскарження банком залишене без змін і набрало законної сили, але також належним чином повністю банком не виконане.

Строк дії договорів № 230009 та № 251175 закінчився, відповідач не повернув грошові кошти, то відповідно до положень ч. 1 ст. 612 ЦКП України він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, тому можливо застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, нарахувавши на кожний з депозитних рахунків 3% пені та індекс інфляції, згідно розрахунків по матеріалах справи. Згідно доданого розрахунку за договором № 230009 від 10 грудня 2013 року на суму 39000 грн. за період від 03 березня 2016 року по 01 лютого 2017 року З % річних складає 1074.10 грн. та індекс інфляції 5363.65 грн. та договору № 251175 від 06 березня 2014 року на суму 14800 грн. за період від 03 березня 2016 року по 01 лютого 2017 року З % річних складає 407.61 грн та індекс інфляції 2035.43 грн.

Згідно ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України підставами звільнення від доказування є обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

Згідно зі ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У справі «Zolotas проти Греції» (№2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року)».

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, зі спливом кожного кварталу. Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до частини другої статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Таким чином, виходячи з положень статей 1058, 1060, частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу до банку, до дня фактичного його повернення вкладникові. Отже, банківський вклад є повернутим у день його фактичного повернення, а не в день формального перерахування на рахунок вкладника, з якого кошти неможливо отримати.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19).

Крім того, такої ж правової позиції дотримувався і Верховний Суд України. Зокрема, у постанові від 25 грудня 2013 року №6-140цс13 зазначено, що згідно зі статтями 526, 1058 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Отже, ОСОБА_1 не міг користуватись грошовими коштами, перерахованими на його рахунок. Рішення суду не виконувалось. Нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування ним грошовими коштами.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже позивач має право на отримання заборгованості по відсоткам та компенсаційних виплат, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; визначаючи розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд здійснює їх розрахунок, який був перевірений судом та оцінений у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами. Позивач надав відповідний розрахунок, який відповідачем не спростований.

Ситуація в АР Крим жодним чином не може бути підставою для невиконання банком (відповідачем) свої зобов`язань, адже банк був зареєстрований та знаходився в м. Дніпро, зараз в м. Києві, де він здійснює свою діяльність в звичайному режимі та виконує перед всіма клієнтами всі свої обов`язки.

Відповідно до ст. 58 «Відповідальність банку за своїми зобов`язаннями» Закону України «Про банки і банківську діяльність»: банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

З моменту внесення вкладником грошових коштів у касу банка в банка виникає на них право власності та обов`язок повернути вкладнику після спливу строку дії договору таку ж грошову суму та додатково проценти, нараховані відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 323 ЦК України («Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження майна»): «Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.»

Саме така позиція відповідає здоровому глузду та положенням ч. 6 ст. 3 ЦК України (розумність, добросовісність та справедливість), а також загальним положенням про виконання зобов`язань, встановлених положеннями ст. 545 ЦК України «Підтвердження виконання зобов`язання» відповідно до яких: прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Якщо Банк «працює» (отримує рефінансування НБУ, приймає депозити, видає кредити, т.і.), - то він зобов`язаний виконувати свої зобов`язання перед усіма своїми клієнтами. В іншому випадку повинно ставитися питання про позбавлення його ліцензії.

Згідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Адже обмеження повернення грошей позивача на невизначений час є нічим іншим - як протиправним привласненням грошових коштів та користування ними без належної правової підстави.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права. Не здійснюючи повернення вкладів, нарахування та виплату процентів за депозитами, банки порушують положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положення статті 1 Першого протоколу, де вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в статті 41 Конституції України.

З урахування викладеного вбачається, що позивач всі передбачені договорами сторін умови виконав в повному обсязі; відповідач укладав договори, приймав кошти і зобов`язувався їх виконати у відповідності до норм чинного законодавства незалежно від мораторію та інших чинників, тому відповідач мав можливість виконати умови договорів і повернути вклади позивачу, але без поважних причин цього не зробив.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що неправомірними діями відповідача, пов`язаними з невиконанням належним чином умов укладених договорів і закону позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не перевірив, не встановив та не надав жодної правової оцінки тому факту, що рахунки на які були перераховані кошти у розмірі 39 000 грн. та 14 800 грн. - є банківськими рахунками суб`єкта господарювання, тобто фізичної особи-підприємця, а тому такий спір має відноситись до юрисдикції господарського суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з даним позов ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесені до компетенції адміністративних, господарських судів, кримінального провадження чи до провадження в справах адміністративні правопорушення.

Крім того, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що з 31.05.2011 року підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 припинена, про що внесено запис №3014247 (а.с. 116-117).

З урахуванням того, що ОСОБА_1 не має статусу суб`єкта підприємницької діяльності, а з позовом останній звернувся до суду 28.02.2017 року, тому зазначений позов не відноситься до юрисдикції господарських судів та підлягає вирішенню загальними судами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича