Дата документу 15.04.2020 Справа № 317/2286/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2286/19 Головуючий у 1-й інстанції: Мінгазов Р.В.
Провадження №22-ц/807/1256/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 лютого 2014 року було підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, згідно якої ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5 188, 25 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та обумовили порядок погашення заборгованості - починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими Умовами та правилами, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/rules, складають між ним та Банком Кредитний договір. Банком виконані зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а відповідач станом на 13 червня 2019 року має заборгованість - 18 089, 82 грн., з яких: 5188, 25 грн. - заборгованість за кредитом, 2,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 527, 18 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 1 371, 60 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Із урахуванням зазначеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 18 лютого 2014 року у розмірі 18 089, 82 грн. та судові витрати у розмірі 1 921, 00 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що сторони в Генеральній угоді погодили істотні умови договору, а саме - суму кредиту, розмір процентів за користування кредитом, строк кредитування, відповідальність за порушення зобов`язань, порядок погашення заборгованості та інше, однак суд першої інстанції вказані факти та обставини проігнорував. Банк посилається на те, що відповідач, підписавши Генеральну угоду, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, у тому числі щодо відповідальності за порушення зобов`язань за договором та сплаті пені. Встановивши, що Банк надав відповідачці кредит, а останній його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості. Щодо пропуску строку позовної давності та його застосування, то банк зазначає, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 01 листопада 2019 року, Банком подано позовну заяву до суду у червні 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи аеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. х 100 = 192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що за вимогами п. 2.1 Генеральної угоди передбачено погашення заборгованості щомісячними платежами з кінцевою датою повернення кредиту - 31 серпня 2015 року, а позивач звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права у липні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотків, які були нараховані в межах строку кредитування, штрафів, про застосування якої заявив відповідач. В частині позовних вимог, а саме відсотків, які були нараховані поза межами строку кредитування, пені та комісії суд відмовив за необгрунтованістю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Встановлено, що 18 лютого 2014 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 , було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і Правил надання продукту кредитних карт (надалі Генеральна угода) з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN621 від 04 лютого 2012 року ( а.с. 9).

За умовами Генеральної угоди (п. 2.1.) ОСОБА_1 отримав строковий кредит в сумі 5 188 грн. 25 коп. на строк 06 місяців з 18 лютого 2014 року по 31 серпня 2014 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в розмірі 5 188 грн. 25 коп. в обмін на обов`язок позичальника повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 0,001 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості проводиться починаючи з "01" по "25" число кожного місяця щомісячними платежами в розмірі 864, 71 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат. Дата кінцевого погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2014 року.

Тобто, у цій справі сторони визначиди термін щомісячного виконання зобов`язання, а також строк кінцевого повернення заборгованості за договором до 31 серпня 2014 року.

Вказаний договір був підписаний ОСОБА_1 , що підтверджується його підписом, та свідчить про його згоду про те, що підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил, тарифів складає між банком і ним кредитний договір.

Встановлено, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за Генеральною угодою від 18 лютого 2014 року належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 13 червня 2019 року виникла заборгованість в розмірі 18 089, 82 грн., з яких: 5188, 25 грн. - заборгованість за кредитом, 2,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 527, 18 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 1 371, 60 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Встановлено, що у пункті 2.1. Генеральної угоди сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами (0,001% в місяць на суму залишку заборгованості), а пунктом 2.2 Генеральної угоди узгодили розмір штрафу (1371.6 грн.) за порушення строків погашення заборгованості.

Згідно п. 2.5. Генеральної угоди позичальник взяв на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту, процентів, винагороди відповідно до Генеральної угоди і Умовам та Правилам.

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого банком сума заборгованості за кредитом становить у розмірі 5188.25 грн, яка не повернута відповідачем, тому наявні правові підстави для її стягнення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з врахуванням умов підписаної сторонами Генеральної угоди наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 18 лютого 2014 року по 31 серпня 2014 року (визначений договором строк кредитування) у розмірі 0.31 грн.

Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача відсотків за період з 01 вересня 2014 року по 13 червня 2019 року, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти (0.001 % в місяць на суму залишку заборгованості ) за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Також, з урахуванням вимог п. 2.2. Генеральної угоди підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення із ОСОБА_1 на користь Банку штрафу в розмірі 1371,60 грн.

Колегія суддів погожується з висновом суду першої інстанції, що не підлягає до стягнення із відповідача на користь позивача пеня та комісія в розмірі 11527,18 грн., виходячи із наступного.

Так, відповідно до п. 2.8. Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і Правилах за кожний день прострочки.

Водночас, витяг з Умов та правила надання банківських послуг, а також Тарифи, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису позичальника, а тому не можуть бути доказом узгодження таких умов із відповідачем.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, які зводяться до того, що банк, обгрунтовуючи наявність та розмір заборгованості, зокрема і оремих частин такої заборгованості, повинен надати підтвердження узгодження із позичальником саме тих умов, за якими таку заборгованість нараховує.

Крім того, встановлено, що позивачем не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності заборгованості ОСОБА_1 саме по пені в розмірі 11527,18 грн., оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості за договором №б/н від 18 лютого 2014 року зазначена сума містить дві складових пеня та комісія. В кінці розрахунку суму в розмірі 11527.18 грн банк зазначає, як заборгованість за комісією ( а.с.7 зворот).

Отже, Банком було нараховано саме комісію в розмірі 11527,18 грн.,а сплата комісії не передбачена умовами Генеральної угоди.

Таким чином, позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано доказів щодо узгодження між сторонами саме порядку та розміру нарахування пені, а в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.(а.с. 65-68).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, що розглядається сторони кредитного договору погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди банк надає ОСОБА_1 кредит в розмірі 5 188,25 грн. на строк 06 місяців з 18 лютого 2014 року по 31 серпня 2014 року в обмін на обов`язок позичальника повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 0,001 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості проводиться починаючи з "01" по "25" число кожного місяця щомісячними платежами в розмірі 864, 71 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат. Дата кінцевого погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2014 року.

Сплата заборгованості проводиться починаючи з "01" по "25" число по 864, 71 грн. щомісячно.

Дата кінцевого погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2014 року.

Тобто, повернення кредиту та сплати відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місяця кошти у сумі 864, 71 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Оскільки, Генеральна угода встановлює окремі зобов`язання ОСОБА_1 (щомісячно сплачувати по 864,71 грн.), які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 № 6-116 цс13 та в постанові № 6-199 цс16, у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12).

Отже, оскільки за умовами генеральної угоди відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (06 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Як вже було зазначено вище, відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди сплата заборгованості проводиться починаючи з "01" по "25" число по 864, 71 грн. щомісячно. Дата кінцевого погашення заборгованості за договором повинна бути не пізніше 31 серпня 2014 року.

Банк звернувся до суду 04 липня 2019 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього платежу, а також щодо повернення кредиту у повному обсязі, оскільки перебіг позовної давності для стягнення всієї суми заборгованості починається з наступного дня після настання кінцевого терміну погашення заборгованості, тобто з 01 вересня 2014 року та закінчується 01 вересня 2017 року.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки ( штрафу).

Позовна вимога про стягнення штрафу може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Суд першої інстанції встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача неустойки (штрафу). Відтак, не може бути стягнута неустойка ( штраф), нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов правильного висновку про те, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги, що зобов`язання щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку кінцевого погашення заборгованості за договором, апеляційним судом не береться до уваги, оскільки Генеральною угодою було змінено умови кредитування і встановлено порядок сплати заборгованості щомісячними платежами з кінцевим терміном повернення 31 серпня 2014 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інгстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, тому підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 15 квітня 2020 року.

Головуючий, суддя - Суддя Суддя

доповідач

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.