РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області

в складі головуючого - судді Безрук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Чемезової Г.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха цивільну справу №221/1571/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Волноваський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), про виключення з актового запису про народження даних про батька дитини,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 26.02.1999 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Однією сім`єю проживали до 2014 року, у наступному проживали окремо, однак обидва на тимчасово окупованій території в м. Донецьку.10.11.2015р. Калінінським відділом записів актів цивільного стану м. Донецьк Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР шлюб між ними розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 народила дитину, в актовому записі про народження якої він записаний батьком на підставі ст.. 122 СК України, хоча фактично батьком дитини не є. Тому 09.08.2016р. рішенням Ворошиловського міжрайонного суду м. Донецьк відомості про позивача як про батька дитини ОСОБА_4 виключені. Однак в 2019 році позивач дізнався, що відповідач на підставі рішення Волноваського районного суду від 18.07.2017р. зареєструвала народження дитини ОСОБА_5 , та в актовому записі про її народження внесені дані про батька на підставі ст.. 122 СК Укоаїни, тобто позивача вказано батьком ОСОБА_5 . Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 24.12.2019 року шлюб між сторонами розірвано.. Оскільки фактично відповідач не є батьком дитини, просив виключити з актового запису про її народження відомості про нього, як про батька.

У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та вказала, що фактично шлюбні відносини з позивачем було припинено у січні 2014 року.

Представник третьої особи - Волноваський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення просив прийняти на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, на підставі ст. 206 ЦПК України, які визначають, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

З 26 лютого 1999 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 та проживали однією сім`єю до серпня 2014 року, з цього часу шлюбні відносини були припинені (а.с.12)

10 листопада 2015 року Калінінським відділом записів актів цивільного стану м. Донецьк Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР шлюб між сторонами розірваний (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_8 . Під час її реєстрації відомості про батька дитини внесені на підставі ч. 2 ст. 122 СК України у зв`язку із чим позивач ОСОБА_6 записаний батьком дитини.

09 серпня 2016 року рішенням Ворошиловського міжрайонного суду м. Донецьк в актовий запис про народження ОСОБА_9 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 внесені зміни, виключені відомості про батька - ОСОБА_6 (а.с.8,9).

21 вересня 2016 року Калінінським відділом записів актів цивільного стану м. Донецьк Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР видане свідоцтво про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де батьком записаний ОСОБА_10 (а.с.6).

18 липня 2017 р. Волноваським районним судом Донецької області встановлений факт народження ОСОБА_3 дитини жіночої статі, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

28 вересня 2019 р. Волноваським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) видане свідоцтво про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьком записаний на підставі ч. 2 ст. 122 СК України позивач ОСОБА_11 .

24 грудня 2019 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірваний на підставі рішення Волноваського районного суду Донецької області (а.с.12).

Згідно письмових пояснень свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , вони підтримують дружні стосунки зі сторонами справи, їм достовірно відомо, що подружжя перестало жити однією сім`єю з 2014 року, та ОСОБА_3 народила дитину від іншого чоловіка, з яким перебувала у стосунках. На теперішній час, як їм відомо, ОСОБА_3 є матір`ю одиначкою.

Відповідно до ч.1,2,3 ст. 136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведені відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України, визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Також, на даний час свідоцтво про народження ОСОБА_4 , рішення Калінінського суду м. Донецьк, свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами, є документами виданими органами, які діють поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України.

Разом з тим, положеннями ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями ст. 2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Також питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Так, у практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, розташованими на території м. Донецьк, у сукупності з іншими доказами, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів проживання особи на окупованій території, - документів за зразками, визначеними законодавством України, можуть бути істотно обмеженими.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, визнання відповідачем позову, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог через відсутність кровного споріднення між позивачем та народженою ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_9 , що підтверджено письмовою заявою відповідача, поданою до суду.

При вирішенні позовних вимог суд ураховує практику Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Кроон проти Нідерландів» (заява № 18535/91 від 27 жовтня 1994 року) було констатовано, що неможливість для замужньої жінки оскаржити у законному порядку батьківство законного чоловіка на свою дитину, щоб зробити можливим визнання дитини її біологічним батьком, протирічить праву на повагу до сімейного життя, яке передбачено ст. 8 Конвенції.

У вказаному рішенні суд зазначив, що відповідно до принципів, які випливають з практики Суду, у випадку встановлення існування сімейного зв`язку з дитиною, держава повинна діяти таким чином, щоб дозволити цьому зв`язку розвиватися, при цьому необхідно забезпечити цьому зв`язку правовий захист, що дасть можливість з самого народження або як тільки стане надалі можливим об`єднання дитини із сім`єю. Таким чином, існував позитивний обов`язок уповноважених владних органів надати у найкоротші строки дозвіл на утворення повноправних законних зв`язків між біологічним батьком та його сином. На думку Суду, принцип «поваги сімейного життя» вимагає переваги біологічної та суспільної дійсності над встановленою законом презумпцією, яка існує попри як установленим фактам, так і волі зацікавлених осіб, нікому при цьому не приносячи реальної користі.

Аналізуючи вищенаведене, оцінивши наявні в справі докази, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить її інтересам та інтересам інших осіб, а тому вважає за можливе позов задовольнити та виключити з актового запису про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відомості про позивача як про батька.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 133-136 СК України, ст.ст. 76-81, 89, 174, 200,206,258-259, 263-265, 354 ЦПК України суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Волноваський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), про виключення з актового запису про народження даних про батька дитини задовольнити.

Виключити з актового запису № 55 від 28 вересня 2019 року, вчиненого Волноваським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 відомості про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Т.В. Безрук