Справа № 692/1206/20
Провадження № 2/692/431/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року смт. Драбів

Драбівський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Левченко Л.О.

за участю секретаря Савенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Драбів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 19.12.2019р. року з нього стягуються аліменти на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі по 1 500 грн. 00 коп. на одну дитину, що в загальній сумі складає 3 000 грн. Зазначає, що як батько приймає участь у вихованні та утриманні дітей, у 2019 році подарував їм будинок, на сьогодні його заробіток складає 2 000,000 грн. Таким чином на утримання дітей він сплачує аліменти, розмір яких перевищує 100% одержуваної ним заробітної плати. На даний час проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_5 та разом з нею виховує трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , зараз це його родина, яку він має утримувати та дбати про їх благополуччя та матеріальний достаток. Вважає, що зазначені обставини свідчать про зміну його сімейного та майнового стану з посиланням на ст.ст. 181, 182, 192 СК України. Враховуючи викладене просить зменшити розмір аліментів на користь відповідача на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_9 у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів.

Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 02.12.2020 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 скерувала до суду заяву вх. № 4474/20-Вх. від 21.10.2020р., у якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги не визнає і заперечує проти позову. Дана заява містить заперечення проти задоволення позовних вимог. Відповідач зазначила що позивач як батько зобов`язаний утримувати своїх дітей та приймати участь у їх вихованні. Утримання позивачем цивільної дружини та її дітей не повинно обмежувати права його власних дітей.

Вивчивши матеріали справи та доводи, якими сторони обґрунтовують свої позиції, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 19.12.2019р. ОСОБА_1 визначено розмір аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1 500,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з набрання рішенням законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином вказаними вище судовими рішеннями був встановлений обов`язок позивача по сплаті аліментів на утримання своїх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визначений їх розмір.

Статтями 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст. 9 Конституції України діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною.

Статтями 180-181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у разі недосягнення згоди між батьками щодо їх участі у витратах на утримання дитини, суд своїм рішенням визначає розмір аліментів на утримання дитини.

Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що після ухвалення рішення щодо зміни розміру стягуваних з нього аліментів на утримання дітей у нього змінився сімейний та майновий стан, а тому позивач просить суд зменшити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення з твердої грошової суми на частку від його доходу.

Однак такі доводи позивача не можуть бути прийняті судом з наступних підстав.

У ст. 192 СК України наведено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду. У цій статті передбачена можливість, а не обов`язковість задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, зменшення розміру аліментів можливо не з будь-яких підстав, а саме, в тому числі, зміни матеріального або сімейного стану, однак вказана обставина має належним чином доводитися позивачем в суді та стверджуватися належними доказами, які мають бути додані до матеріалів справи.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Окрім того, при розгляді позовів про зміну розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 181 «Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину», ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утриманні дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до норм ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 27 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV).

У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2). і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.

Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201).

Таким чином позивач, який є платником аліментів, а не одержувачем, права на зміну способу стягнення аліментів зі стягнення у твердій грошовій сумі на стягнення в частці від доходу, відповідно до норм чинного законодавства не має, а отже у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Крім того, звертаючись до суду про зміну розміру аліментів, позивач в своїй заяві посилається на ст. 192 СК України, вважаючи, що зміна його сімейного та матеріального стану є підставою для зменшення розміру стягнутих з нього аліментів.

Як на зміну свого матеріального стану позивач посилається на те, що розмір його заробітку складає 2 000 грн., однак доказів такого розміру його доходів суду не надано.

Також як на зміну свого сімейного стану позивач посилається на наявність відповідних цивільно-правових та сімейних зобов`язань по відношенню до його цивільної дружини ОСОБА_5 та її дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Суд зважає на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази перебування у шлюбно-сімейних зв`язках з ОСОБА_5 та перебування вказаних дітей на утриманні відповідача, тим більше, що факт батьківства відповідача відносно вказаних дітей матеріалами справи не стверджується, а отже і відповідний обов`язок у відповідача по утриманню цих дітей фактично відсутній.

Відповідачем не надано жодного доказу як їх спільного проживання так і надання коштів на їх утримання та наявності в нього скрутного матеріального становища у зв`язку із наданням такої допомоги.

Суд також зазначає, що наявність у відповідача інших утриманців не звільняє його від обов`язку щодо належного утримання своїх дітей.

Таким чином, суд, проаналізувавши матеріали позову та надані сторонами докази, приходить до висновку, що в судовому засіданні не було встановлено наявність підстав для зміни розміру аліментів, що визначені рішенням суду від 19 грудня 2019р., передбачених ст. 192 СК України, тобто зміни матеріального або сімейного стану позивача, а також погіршення стану його здоров`я. Також відповідачем не доведено неможливість сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, а тому, виходячи з принципів якнайкращого забезпечення інтересів дітей, суд не вбачає підстав для зменшення розміру стягуваних аліментів.

При цьому суд не приймає до уваги як доказ та оцінює критично посилання позивача на вчинення ним акту дарування незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними будівлями від 22.07.2019р., та надані відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 199349487 від 07.02.2020р., оскільки даний договір не містить положень про зарахування подарунку в якості аліментів, а відомості з державного реєстру стосуються факту реєстрації за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно. Відповідно норм Сімейного та Цивільного Кодексів України позивач має право робити подарунки своїм дітям поза межею площини стягнення аліментів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом у задоволенні позовних вимог відмовлено, то суд покладає судовий збір з позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись та ст.ст. 181, 182, 184, 192 СК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 76-84, 263- 265 ЦПК суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до відповідного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Л.О. Левченко