Ухвала

07 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 182/9485/18

провадження № 61-5116 ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу приватного підприємства «Сієста» на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Барильської А. П, Бондар Я. М., Зубакової В. П., від 04 лютого 2020 року у справі за позовом приватного підприємства «Сієста» до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 , про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року приватне підприємство «Сієста» (далі - ПП «Сієста») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило зняти арешт, накладений на все нерухоме майно ПП «Сієста» постановою відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиціїпро відкриття виконавчого провадження від 16 липня 2010 року. Позивач посилався на те, що виконавче провадження щодо солідарного стягнення з ПП «Сієста» та ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 50 912,83 грн. закрито 02 лютого 2012 року, проте відповідач відмовляється зняти накладений в межах цього виконавчого провадження арешт з належного позивачу майна, посилаючись на відсутність підстав, передбачених законом.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпроптеровської області від 26 вересня 2019 року позов ПП «Сієста» задоволено. Знято арешт, накладений постановою відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 16 липня 2010 року на все нерухоме майно ПП «Сієста».

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ПП «Сієста» відмовлено.

До Верховного Суду 14 березня 2020 року ПП «Сієста» подало касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Крім того, у касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення посилаючись на те, що повний текст оскаржуваної постанови отримано поштою лише 18 лютого 2020 року, що підтверджується відповідними доказами.

Клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню, оскільки обставини, на які посилається заявник, свідчать про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права щодо накладеного арешту на все нерухоме майно ПП «Сієста», без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 607/13761/17, від 22 травня 2019 року у справі № 310/5737/17-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 335/12353/17-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд вважає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є випадки, вичерпний перелік яких передбачено частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Виходячи з системного тлумачення статей 16 ЦК України, статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом.

Із змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів вбачається, що ПП «Сієста» є боржником у виконавчому провадженні, однак не оскаржує бездіяльність виконавця щодо не вчинення дій по зняттю арешту з майна за правилами розділу VII ЦПК України. Встановивши, що у цій справі вимоги про зняття арешту позивач заявив як власник арештованого майна, посилаючись на вимоги статті 41 Конституції України та статей 316-319, 321, 391 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не може бути відповідачем у цій справі, оскільки між сторонами відсутній спір про право на майно. Оскільки позивач не пред`явив позов до стягувача АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого накладено арешт на майно, висновок суду апеляційної інстанції про відмову у позові у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача є вірним. Справу апеляційним судом розглянуто відповідно до висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо зняття арешту з майна, викладений у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 310/5737/17-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 335/12353/17-ц, є безпідставними. Зазначені судові рішення ухвалювались за різних фактичних обставин та позов про звільнення майна з-під арешту пред`явлено не до виконавчої служби (як у цій справі № 182/9485/18), а до учасників виконавчого провадження. Крім того, у цих судових рішеннях, а також у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 607/13761/17 остаточні судові рішення не ухвалювались, ці справи направлено на новий розгляд.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги ПП «Сієста» необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Поновити приватному підприємству «Сієста» строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного підприємства «Сієста» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом приватного підприємства «Сієста» до Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 , про зняття арешту з майна.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара