Постанова

Іменем України

10 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 447/2558/16-ц

провадження № 61-245св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області у складі судді Карбовнік І. М. від 03 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П., від 19 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову вказав, що 30 березня 2016 року він передав у власність ОСОБА_2 кошти в сумі 264 500 грн, що підтверджується відповідною розпискою, написаною відповідачем у присутності свідка ОСОБА_3 . Згідно з досягнутої між сторонами домовленості, відповідач зобов`язувався повернути отриману суму коштів до 01 липня 2016 року, однак, у визначений строк кошти не повернув.

За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідача суму позики - 264 500 грн, 3% річних від неповернутої суми за період з 01 липня 2016 року по 01 грудня 2016 року, що становить 3 233,04 грн, проценти за користування кредитом - 29 779,81 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказав, що з травня 2013 року він працював на приватному підприємстві «Теплосвіт Захід», засновником та керівником якого є ОСОБА_1 .

За виконану протягом 2011-2013 років роботу його заробітна плата нараховувалася та виплачувалася у вигляді «бонусів», а також отриманого прибутку. Вказані «бонуси» йому не були виплачені.

У березні 2016 року він, маючи намір змінити місце роботи, повідомив відповідача, що бажає звільнитися з даного підприємства та просив виплатити йому нараховані бонуси за виконану роботу.

ОСОБА_1 погодився на таку виплату та його звільнення за умови написання ним оспорюваної розписки, яка, на його думку, є фіктивною, безгрошовою, написаною під психологічним тиском та такою, що не мала на меті реального виконання правочину.

За таких обставин, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір позики від 30 березня 2016 року, укладений між ним та ОСОБА_1 , з підстав його фіктивності.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року, задоволено позов ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 297 512,85 грн, з яких сума основного боргу - 264 500 грн, 3 % річних - 3 233,04 грн, проценти за користування кредитом - 29 779,81 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.ОСОБА_2 у порушення умов договору позики від 30 березня 2016 року не виконав свого обов`язку щодо повернення ОСОБА_1 суми позики у обумовлений цим договором строк, тому права позивача на повернення грошових коштів є порушеними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суди виходили з того, що ним не доведено, що при укладанні вказаного договору позики його сторони не мали наміру створити дійсні правові наслідки, а також, що цей договір вчинено під психологічним тиском та він є фіктивним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2019 року, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 написав оскаржувану розписку не з метою отримання у ОСОБА_1 грошей у борг, а з метою звільнення з роботи та отримання винагороди за виконану роботу. Оскільки грошові кошти за цим правочином фактично не передавалися, тому він є фіктивним, однак суди попередніх інстанцій цим доводам не надали належної правової оцінки.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 10 січня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою суду від 01 квітня 2019 року - зупинено виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року до закінчення його перегляду у суді касаційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів на суму 264 500 грн строком до 01 липня 2016 року, на підтвердження чого ОСОБА_2 написав розписку від 30 березня 2016 року ( а.с. ).

У зазначений в розписці строк відповідач зобов'язань за договором не виконав, отримані кошти не повернув.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Вирішуючи спір та належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суди попередніх інстанцій установили дійсну правову природу правовідносин сторін, факт передання позивачем відповідачу в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, та дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Щодо фіктивності правочину

Заперечуючи проти первісного позову та пред`являючи зустрічний позов, ОСОБА_2 стверджував, що укладений між сторонами 30 березня 2016 року та оформлений розпискою договір позики є фіктивним.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Вирішуючи спір, суди обґрунтовано встановили відсутність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, оскільки ОСОБА_2 не доведено, що ОСОБА_1 , укладаючи спірний договір позики, не мав намір досягти обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема, надати в борг грошові кошти ОСОБА_2 із певним строком їх повернення.

Разом із тим, суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку доводам ОСОБА_2 щодо недоведеності позивачем обставин передачі коштів на виконання оскаржуваного договору позики, правильно зазначивши, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, фактично зводяться до переоцінки доказів та спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 01 квітня 2019 року зупинено виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цього судового рішення, його дія підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року - без змін.

Поновити виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара