Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 570/5405/16-ц

провадження № 61-16543св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі за первісним позовом - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Михайловим Володимиром Олександровичем, на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року в складі судді Красовського О. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 675,99 доларів США.

Позов мотивований тим, що 04 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ROHSGA, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 23 920,77 доларів США строком до 04 вересня 2028 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 04 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки.

Посилаючись на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору утворилась заборгованість, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати недійсним пункти 2.1.3, 2.1.4, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.9, 2.3.1, 2.3.8, 3.2, 4.2, 5.3, 5.4, 5.5, 8.1, 8.2 кредитного договору № ROHSGA від 04 вересня 2008 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позов мотивований тим, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими та суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків. Такими умовами є: надання 450 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту; надання 326,29 доларів США для сплати страхового платежу за договором страхування майна на перший рік дії кредиту; надання 77,08 доларів США для сплати страхового платежу за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту; надання 8 067,40 доларів США на сплату страхових платежів; сплата за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; сплата винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів; сплата винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Вказує, що банк, без узгодження з ним та без роз`яснення відповідних правових наслідків, видав кредит в розмірі 8 067,40 доларів США на сплату страхових платежів і сам розпорядився вказаними коштами.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк`задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ROHSGA від 04 вересня 2008 року в розмірі 14 675,99 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов, виходив з того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ухиляються від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором та договором поруки, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд врахував, що оспорюваний кредитний договір підписано позичальником та між сторонами правочину досягнуто згоди з приводу всіх істотних умов договору. Крім того, ОСОБА_1 не заперечував проти умов кредитного договору та в подальшому їх виконував.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в особі адвоката Михайлова В. О., залишено без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів кредитної заборгованості з огляду на допущення боржником порушення зобов`язань за кредитним договором; також суд вказав на правильність висновку місцевого суду про недоведеність ОСОБА_1 обставин щодо введення його ПАТ КБ «ПриватБанк» в оману під час укладення оспорюваного правочину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , в особі адвоката Михайлова В. О., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив його доводів щодо необґрунтованості позовних вимог за первісним позовом. Банк не надав повний обсяг документів бухгалтерського обліку, які відображають здійснення операцій за кредитним договором. Вчинений сторонами правочин містить несправедливі умови, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків боржника. Кредитний договір не містить загальної процентної ставки. Судами не врахована судова-економічна експертиза.

Короткий зміст письмових пояснень на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів

У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду касаційної інстанції письмові пояснення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

В своїх поясненнях АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що судами вірно встановлено, що ОСОБА_1 порушені кредитні зобов`язання. Укладаючи кредитний договір № ROHSGA від 04 вересня 2008 року, позичальник усвідомлював всі істотні умови договору, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. На момент укладення договору ОСОБА_1 не заявляв додаткових вимог щодо істотних умов правочину та в подальшому виконував його. Зауважує, що ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції. Зупинене виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року в частині задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У листопаді 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання окремих положень кредитного договору недійсними, призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 04 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ROHSGA, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 920,77 доларів США на наступні цілі: 15 000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу; 450 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 326,29 доларів США для сплати страхового платежу за договором страхування майна на перший рік дії кредиту; 77,08 доларів США для сплати страхового платежу за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту; 8 067,40 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому в пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору; на строк до 04 вересня 2028 року, зі сплатою відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту; сплатою винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів; сплатою винагороди за проведення додаткового моніторингу в сумі залишку коштів сплачених позичальником на день здійснення моніторингу і нарахованими банком на останній термін сплати.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором 04 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки, згідно умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

04 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримав в касі банку 15 000 доларів США.

З наданого банком розрахунку заборгованості позичальника ОСОБА_1 вбачається наявна у нього заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», яка станом на 14 листопада 2016 року становить 16 531,91 доларів США, з них: 14 675,99 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 1 740,39 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 51,43 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 64,10 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 526, 530, 610 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказах. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що судово-економічна експертиза не спростовує розмір заборгованості по тілу кредиту, а інших доказів відповідачами за первісним позовом не надано.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору № ROHSGA від 04 вересня 2008 року, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні зустрічного позову в цілому з огляду на те, що на виконання умов спірного договору ОСОБА_1 без заперечень отримав кошти та тривалий час виконував взяті на себе зобов`язання, при укладенні договору про надання споживчого кредиту позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови.

Разом з тим пунктом 8.1. кредитного договору № ROHSGA від 04 вересня 2008 року, зокрема передбачено надання позичальнику кредит в розмірі 450 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту та встановлено обов`язок позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту; сплачувати винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів; сплачувати винагороду за проведення додаткового моніторингу в сумі залишку коштів сплачених позичальником на день здійснення моніторингу і нарахованими банком на останній термін сплати.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Таким чином умови кредитного договору № ROHSGA від 04 вересня 2008 року, визначенні пунктом 8.1., зокрема про надання позичальнику кредит в розмірі 450 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту та встановлення обов`язку щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту; сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів; сплати винагороди за проведення додаткового моніторингу в сумі залишку коштів сплачених позичальником на день здійснення моніторингу і нарахованими банком на останній термін сплати, є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року по справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не наведено обставин та не надано доказів, що наявність умов п. 8.1., які в частині надання позичальнику кредиту в розмірі 450 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту та встановлення обов`язку щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту; сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів; сплати винагороди за проведення додаткового моніторингу в сумі залишку коштів сплачених позичальником на день здійснення моніторингу і нарахованими банком на останній термін сплати, є нікчемними, призвели до невірного розрахунку заборгованості за тілом кредиту, а будь-які інші суми, нараховані відповідно до п. 8.1. умов договору, банком заявлені не були.

З урахуванням наведеного, суди дійшли загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання окремих положень кредитного договору недійсними та про наявність підстав для стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 04 вересня 2008 року № ROHSGA у розмірі 14 675,99 доларів США (тіла кредиту).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 з посиланням на те, що кредитний договір не містить загальної процентної ставки, в даному випадку, не мають жодного правого значення для правильного вирішення спору по суті, оскільки питання щодо стягнення заборгованості за процентами не вирішувалося.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2019 року зупинене виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року в частині задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення у цій частині підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Михайловим Володимиром Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року в частині задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов