Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2989/19

номер провадження 2/695/425/20

02 квітня 2020 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Степченка М.Ю.

за участю секретаря с/з Розпутньої І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Золотоноша в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Золотоніської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Гавриленко Н.П. про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Золотоніської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Гавриленко Н.П. про визнання договору дарування недійсним.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 1991 року він разом з дружиною ОСОБА_2 проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який до 1995р. належав його бабі ОСОБА_3 . Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаськоїх області від 17.02.2016р. за ним було визнано право власності на вказаний будинок за набувальною давністю. 06.09.2018р. він подарував будинок ОСОБА_2 , оскільки весь час вони були подружжям та він вважав, що подароване майно ним не втрачено. Однак після укладення договору дарування у них почали погіршуватися стосунки і 07.08.2019р. дружина звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та має намір виїхати за межі України, а також продати будинок. На думку позивача, поведінка відповідачки свідчить про її навмисні дії шляхом обману позбавити його житла, яке є єдиним місцем його проживання. Тобто відповідач після укладення договору дарування свою обіцянку проживати разом з ним у вказаному будинку як подружжя виконувати відмовляється, тому він вважає, що відповідачкою його було введено в оману шляхом обману і він припустився помилки при укладенні 06.09.2018р. на ім?я відповідачки договору дарування житлового будинку.

Таким чином позивач вважає, що є всі підстави для визнання договору дарування від 06.09.2018р. недійсним та скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно, тому був змушений звернутися до суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 11.10.2019 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач по справі надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала, вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки згідно тих документів, які були долучені позивачем до позовної заяви ОСОБА_1 не надав жодного документу (або ж іншого доказу), яким би позивач доводив, що вона ввела його в оману при укладанні договору дарування. Вони дійсно з 31.08.1991 року проживають в шлюбі, де у них народилося двоє дітей, яких вони виховали. Весь час вони проживали разом, вели спільне господарство та не думали про розлучення. У вересні 2018р. ОСОБА_1 з особистої ініціативи подарував їй будинок, у якому вони проживають, при укладенні договору дарування ніяких застережень та ніяких умов щодо подальшої долі будинку він не висував. Відповідно до п. 13 даного договору дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Причиною припинення між ними шлюбних стосунків є те, що ОСОБА_1 став застосовувати до неї фізичне насильство, з приводу чого вона зверталася до поліції. Всі намагання спокійно вирішувати сімейні проблеми не мали успіху, стосунки стали ще більш ворожі, що спонукало її в липні 2019р. звернутися до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Посилання позивача на те, що вона має намір продати будинок та виїхати за межі України є безпідставними нічим не підтвердженими. Крім того, вона виявила, що в газеті «Лівобережна» розміщено оголошення про продаж їхнього будинку, однак дане оголошення вона не подавала, у зв?язку з чим зверталася до сільської ради. Оскільки відповідач передав їй будинок безоплатно в дар і ніяких зобов?язань перед нею щодо укладеного договору не ставив, а його твердження, викладені в позовній заяві не знаходять свого підтвердження, просила у задоволенні позову відмовити.

Від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, де позивач уточнив, що відповідачка у абзаці 6-12 відзиву на позов допустила описку, назвавши його відповідачем. Крім того, припускає, що оголошення про продаж будинку в газеті «Лівобережна» могла подати їх дочка, при цьому просив позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача за дорученням Золотоніського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги адвокат Орел С.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що відповідачка обманом вмовила позивача переоформити на неї будинок. У зв?язку з його віком та станом здоров?я позивач помилився щодо вчиненого ним правочину, він неправильно сприйняв фактичні обставини. 24.02.2020р. шлюб між сторонами було розірвано. Після того як ОСОБА_2 повернулась з Польщі, вона вирішила продати будинок. Оскільки іншого житла він не має, коштів на придбання житла він також не має, то буде позбавлений права на житло.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином про що в матеріалах справи мається підтвердження.

Третя особа Державний нотаріус Золотоніської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Гавриленко Н.П. у судове засідання не прибула, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі, де вказала, що договір дарування житлового будинку, укладений між сторонами спору, дійсно був посвідчений 06.09.2018о., реєстр № 1692. Договір посвідчений у відповідності з діючим законодавством України. Сторони договору, вичитавши його проект, підписавши власноручно, ствердили, що на момент підписання вони «попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті, діючи вільно, на власний розсуд, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного».

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що 06.09.2018 року було укладено договір дарування житлового будинку, згідно якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 належний йому на праві особистої власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений Гавриленко Н.П., державним нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1692. Вказаний будинок належав ОСОБА_1 на підставі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.02.2016р. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.03.2016 року, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 15, що підтверджується копією договору дарування.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України визначені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.

Статтею 230 ЦК України визначені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом обману.

Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» закріплено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, виходячи з наступного.

Позивач як сторона договору повинен був довести, що він помилявся щодо правової природи правочину.

Всупереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування ОСОБА_1 помилявся щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, а також, що договір укладений шляхом обману, позивач та його представник не надали суду жодних доказів.

Так, на підтвердження навмисних дій відповідачки, направлених на позбавлення його житла, яке є єдиним місцем його проживання шляхом обману є звернення її до суду з позовом про розірвання шлюбу та його передпенсійний вік (59 років), а також слабкий стан здоров?я. На підтвердження вказаного позивачем надана копія рішення суду про розірвання шлюбу, копія ендоскопічного дослідження від 02.08.2012р. та епікріз з неврологічного відділення Золотоніської ЦРЛ про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у період з 22.07 по 31.07.2015р., з яких неможливо встановити ні стан здоров?я позивача на дату вчинення договору дарування, ні навмисних дій відповідачки, направлених на позбавлення його житла.

Водночас, із п. 15 Договору дарування житлового будинку від 06.09.2018р. вбачається, що сторонам було роз`яснено природу такого правочину та наслідки його укладення.

Таким чином, звернення сторін до нотаріуса з приводу укладення договору дарування, яким позивачеві роз`яснено правову природу такого правочину і наслідки якого були зрозумілими, обговорення і досягнення сторонами під час укладення правочину істотних умов договору дарування, в сукупності свідчать про те, що волевиявлення позивача було вільним, відповідало його внутрішній волі і було спрямоване на укладення договору дарування саме на тих умовах, які він містить.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги умови договору дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, укладення цього договору відповідало їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, а також, що нотаріусом роз`яснено наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст.ст.717-727 ЦК України.

Крім цього, сторонами в п. 11 договору засвідчено, що даний договір не носить характеру уявного та удаваного, а в п. 13 дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним.

Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Оскільки позивач ОСОБА_1 та його представник жодними належними та допустимими доказами не довели, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, а також, що договір укладений шляхом обману, і це має істотне значення, та беручи до уваги, що дані доводи сторони позивача повністю спростовані наявними у матеріалах справи доказами, тому вимоги позивача є безпідставними.

Представником позивача у судовому засіданні було наголошено на тому, що позов вмотивовано одночасно кількома підставами. Втім, судом не встановлено доказів наявності жодної з них.

Відповідачка правомірно набула право власності на спірний будинок, яке відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.321ЦК України є непорушним, тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4, 76-78, 82, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.11, 203, 215, 229, 230, 717 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Золотоніської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Гавриленко Н.П. про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Учасники справи можуть ознайомитись з текстом судового рішення, в електронній формі, на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень в мережі Інтернет - http://ck.ck.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене до відповідного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: М.Ю. Степченко

Повний текст рішення виготовлено 07 квітня 2020 року