Справа № 525/282/17
Провадження №6/525/4/2020
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.01.2020 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., при секретарі Хоменко М.М., з участю позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , її представника адвоката Прохур Н.І., відповідача за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , представника третьої особи Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області як органу опіки та піклування Онупко Н.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області в режимі відеоконференції заяву представника позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Прохур Наталії Іванівни про відстрочення виконання судового рішення в частині визначення місця проживання малолітньої дитини,-

в с т а н о в и в:

З заяви представника позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Прохур Наталії Іванівни про відстрочення виконання судового рішення в частині визначення місця проживання малолітньої дитини вбачається, що рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01.09.2017 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю; в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2017 року було відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В подальшому, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 08 листопада 2017 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 03 грудня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була задоволена, рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2019 року було скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю було відмовлено та задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним - батьком цієї дитини.

Адвокат Прохур Наталія Іванівна у доводах заяви, поданої в порядку ст.435 ЦПК України вказує, що колегією суддів Полтавського апеляційного суду при мотивуванні свого рішення про визначення місця проживання дитини з батьком було зазначено, що «з актів обстежень умов фактичного проживання обох батьків від 20.06.2017 року та від 09.06.2017 року вбачається, що матеріально-побутові умови для проживання дитини є задовільними. Встановлено, що на час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 фактично проживав у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . Крім того, як вказує у заяві адвокат Прохур Н.І., у рішенні Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01.09.2017 року було зазначено, що «з акту обстеження умов проживання від 09.06.2017 року, що проводилося комісією у межах надання суду висновку в порядку ч.5 ст.19 СК України і стосується обстеження умов для проживання малолітньої дитини вбачається, що комісією в складі завідувача сектору Вавренюк І.І. та головного спеціаліста сектору з питань усиновлення, опіки та піклування ССД виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради Рой Ю.А. було складено акт в тім, що за місцем фактичного проживання батька малолітньої дитини ОСОБА_5 , 2014 р.н.- ОСОБА_2 , який фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ним на праві власності (т. 1 а.с.66), для дитини виділена окрема кімната, в якій є ліжко для сну, дитячі іграшки, шафа для одягу, умови проживання за вищевказаною адресою задовільні (т.1 а.с.200). Вбачається, що даний акт підписаний всіма членами комісії, а також батьком ОСОБА_2 без будь-яких зауважень чи застережень».

Проте, як вказує ініціатор внесеної до суду заяви в порядку 435 ЦПК України, при повторному розгляді даної справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 було зазначено, що він постійно проживає за адресою: квартира АДРЕСА_2 , тобто саме за цією адресою буде виконуватися постанова Полтавського апеляційного суду від 03.12.2019 року про визначення місця проживання дитини з батьком. Проте, як вказує адвокат Прохур Н.І., з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 27 листопада 2019 року вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_7 (тобто не батькові дитини), дана квартира має загальну площу 30,7 кв.м, а житлову площу 12,3 кв.м, відповідно, квартира є однокімнатною з житловою кімнатою маленької площі, де окреме ліжко для дитини встановити важко. Тобто, як вважає заявник, дівчинка віком майже 6 років буде спати з батьком в одному ліжку, не маючи власного ліжка, не матиме місця для ігор, стола для навчання, шафи для власного одягу, тощо. Також, як вказує у заяві адвокат Прохур Н.І., з відкритих інтернет-джерел про продаж та оренду житла стало відомо, що ОСОБА_2 систематично подає оголошення про продаж двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться в його власності, або подає оголошення про здавання цієї квартири в довгострокову оренду.

Також заявник посилається на те, що з записів в індивідуальній картці амбулаторного хворого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що була заведена у Великобагачанській ЦРЛ слідує, що 11.01.1996 р. та 06.03.1997 р. у ОСОБА_2 було діагностовано «невроз, нав`язливий стан». Також адвокатом було отримано інформацію на адвокатський запит з Комунального некомерційного підприємства «Великобагачанська центральна районна лікарня Великобагачанської районної ради Полтавської області» про те, що ОСОБА_2 перебував на обліку у лікаря-психіатра з 1995 по 1997 рік.

Посилаючись на вищевикладені обставини та ряд положень ЦПК України, представник позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвокат Прохур Наталія Іванівна звернулася до Великобагачанського районного суду Полтавської області в порядку ст.435 ЦПК України з заявою, в якій просилавідстрочити виконання рішення, оформленого постановою Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 03 грудня 2019 року, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на один рік з дня ухвалення постанови (т.3 а.с.а.с.127-131).

Ухвалою судді Великобагачанського районного суду від 08.01.2020 року судовий розгляд справи призначено на 28.01.2020 (т.3 а.с.151). Копію ухвали суду та судову повістку направлено позивачу за первинним позовом ОСОБА_1 та її представнику (т.3 а.с.а.с.156,157,160). Копію заяви з додатками, ухвалу суду та судову повістку направлено відповідачеві за первинним позовом ОСОБА_2 засобами поштового та електронного зв`язку (т.3 а.с.а.с.152,158,161) та встановлено строк для подання відзиву на позов та направлено третім особам у справі (т.3 а.с.а.с.153-155,163,164,165,166).

17.01.2020 року засобами електронного зв`язку до суду надійшло заперечення відповідача за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 з додатками на заяву про відстрочення виконання судового рішення в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з додатками, в якому останній просив відмовити у задоволенні вищевказаної заяви (т.3 а.с.а.с.167-176). Також, дане заперечення надійшло засобами поштового зв`язку (т.3 а.с.а.с.182-194).

Також 17.01.2020 року засобами електронного зв`язку до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (т.3 а.с.177). Також дане клопотання надійшло засобами поштового зв`язку (т.3а.с.182).

Ухвалою Великобагачанського районного суду від 20.01.2020 року задоволено заяву ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та ухвалено проводити судове засідання в режимі відеоконференції (т.3 а.с.а.с.178-179).

В судовому засіданні позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Прохур Н.І. підтримали у повному обсязі обгрунтування, доводи та зміст поданої заяви про відстрочення виконання судового рішення в частині визначення місця проживання малолітньої дитини та просили її задовольнити у повному обсязі.

Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав доводи, які викладені в його письмовому запереченні на заяву про відстрочення виконання судового рішення і просив відмовити в задоволенні заяви, яка подана в порядку ст.435 ЦПК України в інтересах ОСОБА_1 адвокатом Прохур Н.І.

Представник Великобагачанської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування Онупко Н.П. підтримала доводи заяви адвоката Прохур Н.І., що подана в інтересах ОСОБА_1 про відстрочення виконання судового рішення в частині визначення місця проживання малолітньої дитини.

Інші учасники справи належним чином сповіщені про день і час розгляду заяви, їх неявка згідно ст.435 ЦПК України не є перешкодою для розгляду вищевказаної заяви.

Суд, заслухавши пояснення та доводи позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , пояснення та доводи її представника адвоката Прохур Н.І., відповідача за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , вивчивши та проаналізувавши докази, які подані сторонами у справі на підтвердження своїх доводів та заперечень, матеріали справи в межах розгляду питання в порядку ст.435 ЦПК України і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що заява представника позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Прохур Наталії Іванівни про відстрочення виконання судового рішення в частині визначення місця проживання малолітньої дитини не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01.09.2017 року у справі №525/282/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з матір`ю дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , 2014 р.н. з батьком дитини, шлюб, зареєстрований 20 вересня 2013 року Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №232 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 розірвано; після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_1 ». Визначено, що після розірвання шлюбу малолітню дитину сторін у справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 необхідно залишити проживати з матір`ю цієї дитини - ОСОБА_1 . В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком дитини відмовлено (т.2 а.с.а.с.189-196).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 08.11.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2017 року відхилено, рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01.09.2017 року залишено без змін (т.2 а.с.а.с.252-258).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 08.11.2017 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3 а.с.а.с.48-55).

Постановою Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено, рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2019 року було скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю було відмовлено та задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним - батьком цієї дитини (т.3 а.с.а.с.108-115).

Згідно ч.1 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити виконання рішення. За нормою ч.3 ст.435 ЦПК України підставою для відстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно ч.4 цієї статті, вирішуючи питання відстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.9 постанови від 25.09.2015 року №8 «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах», під відстрочкою виконання рішення розуміється перенесення строку його виконання на новий строк, визначений судом. При цьому, Пленум даного суду вказав про те, що під час розгляду питання про відстрочку судового рішення суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст.373 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) (в даний час діє стаття 435 ЦПК України в редакції 2017 року) задоволення такої заяви можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Скрутне матеріальне становище, як вказав Пленум, не завжди має характер особливих або виняткових обставин. При цьому, матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду.

Аналіз норм статті 435 ЦПК України вказує на те, що за своєю суттю та юридичним змістом підставою для, зокрема, відстрочення виконання судового рішення є істотність певних обставин, які ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням предмету розгляду заяви сторони в порядку ст.435 ЦПК України в частині відстрочення виконання конкретного судового рішення суд аналізує доводи заяви представника ОСОБА_1 адвоката Прохур Н.І. про відстрочення виконання рішення суду та докази, які подані на підтвердження доводів поданої заяви, також аналізує доводи поданого у справі письмового заперечення ОСОБА_2 на вищевказану заяву з відповідними доказами та з урахуванням наявних матеріалів та сукупності наданих доказів вбачає, що на даний час батько малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким визначено місця проживання цієї малолітньої дитини Полтавським апеляційним судом згідно його постанови від 03.12.2019 року ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності його батькові ОСОБА_7 (т.3 а.с.137), при цьому, на час постановлення рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 проживав у належній йому квартирі АДРЕСА_1 . Батько дитини ОСОБА_2 продовжує працювати юристом в ТОВ «Нова Пошта» в м. Полтава, що учасниками справи не заперечується.

Також вбачається, що мати дитини ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_3 , однак фактично проживає в АДРЕСА_4 в домоволодінні, що належить ОСОБА_13 (т.3 а.с.191-192). Учасниками справи не заперечується, що малолітня дитина ОСОБА_5 , місце проживання якої Полтавський апеляційний суд визначив з батьком дитини ОСОБА_2 , також фактично на даний час проживає за адресою місця проживання без реєстрації матері- АДРЕСА_4 . В судовому засіданні ОСОБА_1 повідомила, що дитина ОСОБА_5 відвідувала дитячий садок до 27.12.2019 року.

Суд, дослідивши мотиви та доводи, які адвокат Прохур Наталія Іванівна навела у заяві від 30.12.2019 року, що надійшла до суду 03.01.2020 року в інтересах ОСОБА_1 як підстави для відстрочення виконання рішення суду - постанови Полтавського апеляційного суду від 03.12.2019 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком дитини ОСОБА_2 , в сукупності з поясненнями учасників справи, які вони надали суду з приводу розгляду питання про відстрочення виконання рішення суду, дослідженими матеріалами справи, письмовими запереченнями батька дитини ОСОБА_2 , доказами, які надали учасники справи (сторони) щодо розгляду вищевказаної заяви, в контексті умов та вимог ст.435 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2015 року №8 «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» приходить до висновку, що як з обґрунтувань заяви, що подана адвокатом Прохур Н.І., а також з доданих до неї документів (доказів), та сукупності матеріалів цивільної справи, враховуючи і доводи ОСОБА_2 , який заперечував проти відстрочення виконання рішення суду, яке набрало законної сили і є обов`язковим для виконання, не вбачається тих істотних обставин у розумінні ст.435 ЦПК України, і про це стороною заявника не подано доказів, які б встановлювали ті обставини, що утруднюють або роблять саме неможливим виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 03.12.2019 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком цієї дитини ОСОБА_2 .

Так, посилання у заяві про те, що квартира АДРЕСА_2 , де на даний час фактично проживає батько дитини ОСОБА_2 має невелику житлову площу (т.3 а.с.137), відповідно, встановити ліжко для дитини буде важко, дитина буде сплати з батьком в одному ліжку, не маючи власного спального місця та місця для ігор, а також не матиме столу для навчання і шафи для одягу, є припущеннями особи, яка звернулася до суду з заявою про відстрочення виконання судового рішення в частині визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки незначна житлова площа квартири, де проживає батько дитини, сама по собі ще не свідчить про те, що у вищевказаній квартирі неможливо (як на думку заявника) створити належні умови для проживання, виховання, розвитку та відпочинку дитини відповідного віку, яка є дівчинкою.

Також, та обставина, що квартира АДРЕСА_1 згідно відкритих інтернет-джерел виставляється ОСОБА_2 на продаж чи в довгострокову оренду (т.3 а.с.а.с.138-141) (яка досліджувалася працівниками служби у справах дітей Київської районної в м. Полтави ради) як житло батька, яке відповідало інтересам малолітньої дитини, не є тією обставиною, що може утруднити чи зробити неможливим виконання відповідного судового рішення, оскільки вищевказана квартира належить на праві власності ОСОБА_2 і він, як власник цього нерухомого майна, може здійснювати щодо цієї квартири відповідні юридично значущі дії; при цьому, на даний час встановлено місце фактичного проживання батька дитини ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 , однак та обставина, що дана квартира не була оглянута представниками органу опіки та піклування за місцем розташування даної квартири не свідчить про неможливість або утруднення виконання відповідного судового рішення, враховуючи, що на час розгляду заяви учасника справи в порядку ст.435 ЦПК України відоме місце фактичного проживання батька дитини ОСОБА_2 і така умова (як не огляд житлового приміщення батька уповноваженими особами органу опіки та піклування) не може покладатися в основу вирішення питання про відстрочення виконання судового рішення, оскільки не є такою у розумінні юридичної конструкції ст.435 ЦПК України.

Що стосується доводів заяви адвоката Прохур Н.І. та наявних записів у індивідуальній картці амбулаторного хворого ОСОБА_2 щодо записів лікаря про діагностацію у нього неврозу, нав`язливого стану, а також листа КНП «Великобагачанська центральна районна лікарня Великобагачанської районної ради Полтавської області» від 19.12.2019 року про перебування ОСОБА_2 на обліку у лікаря-психіатра з 1995 по 1997 роки (т.3 а.с.а.с.142-147,148), то належить взяти до уваги, що дані відомості стосуються періоду 1995-1997 років та квітня 2004 року, проте після цих дат громадянин ОСОБА_2 був належним чином взятий на військовий облік як військовозобов`язаний, у 2011 році отримав посвідчення водія відповідної категорії, у зв`язку з чим проходив медичний огляд у 2010 році (т.3 а.с.а.с.169-172,173,174).

Разом з цим, суд відхиляє посилання ОСОБА_2 у своїх письмових запереченнях про те, що вищевказана заява про відстрочення виконання судового рішення в частині визначення місця проживання малолітньої дитини подана в порядку зловживання процесуальними правами, оскільки за змістом та юридичною конструкцією ст.435 ЦПК України сторона справи (в даному випадку адвокат Прохур Н.І., яка представляє інтереси ОСОБА_1 по цивільній справі №525/282/17) наділена процесуальним правом на звернення до суду з заявою про відстрочення виконання відповідного судового рішення у певній його частині.

Отже, сукупність досліджених матеріалів справи та наданих учасниками справи доказів в межах розгляду заяви учасника справи в порядку ст.435 ЦПК України про відстрочення виконання судового рішення в частині визначення місця проживання малолітньої дитини свідчить проте, що заявником у справі не доведено тих обставин, які згідно ч.3 ст.435 ЦПК України істотно ускладнюють виконання рішення суду (постанови Полтавського апеляційного суду від 03.12.2019 року) або роблять його неможливим.

Також, в контексті розгляду даного питання (щодо відстрочення виконання судового рішення) суд вважає за необхідне вказати наступне.

Згідно ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року №11-рп/2012).

В контексті забезпечення дотримання принципів Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля утвердження верховенства права та європейських підходів до розуміння прав людини, 23 лютого 2006 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Основними цілями даного Закону є застосування практики Європейського суду з прав людини з метою забезпечення виконання рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України та впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом України №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Положення статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплюють право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» наголосив на гарантоване ст.6 Конвенції «право на суд», яке повинно розцінюватися не лише в аспекті права особи звернутися до суду за захистом своїх прав, а і як обов`язковість до виконання судового рішення. Тому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу з метою забезпечення положень статті 6 («права на суд»).

В цьому контексті системний аналіз ряду рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Алпатов та інші проти України», «Варава та інші проти України», «Робота та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України», якими було встановлено порушення п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до конвенції з огляду на порушення права на виконання рішення суду протягом розумного строку) також засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що в повній мірі узгоджується з положеннями ст.124 Конституції України.

У пунктах 18,23 рішення Європейського суду з прав людини від 12 травня 2011 року у справі «Лінісвіцька проти України» судом визначено, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, визначених у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку; виконавча служба, яка здійснює виконання остаточного рішення, має закінчити провадження без зволікань.

Також, у справі «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося. Було б незрозуміло, якби ст.6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі (справедливий, публічний і швидкий розгляд), і водночас не передбачала виконання судових рішень»).

Отже, у системному взаємозв`язку вищевказаних правових позицій з питань виконання судового рішення можна дійти висновку, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень є складовою права на справедливий судовий розгляд.

Тобто, виходячи з сукупності вищевикладеного, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини щодо визначення поняття права на суд, не вбачається передбачених законом підстав для задоволення заяви представника позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Прохур Наталії Іванівни про відстрочення виконання судового рішення - постанови Полтавського апеляційного суду від 03.12.2019 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини, поданої в порядку ст.435 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.8,9,124 Конституції України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.2,10,11,12,13,18,76,77,80,81,89,260-261,354,435 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні заяви представника позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Прохур Наталії Іванівни про відстрочення виконання судового рішення, оформленого постановою Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 03 грудня 2019 року про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на один рік з дня ухвалення вищевказаної постанови, по цивільній справі №525/282/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з матір`ю дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , 2014 р.н. з батьком дитини - відмовити.

Відповідно до п.п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, ухвалу може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Великобагачанський районний суд Полтавської області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення особі відповідної ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст ухвали складений 03 лютого 2020 року.

Суддя В.В.Хоролець