ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3605/20 Справа № 202/5443/19 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкова О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Якименка Андрія Олександровича, стягувач - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з вищевказаною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що на виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження № 58698357 з виконання виконавчого листа № 202/3484/16, виданого на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в сумі 11527,80 грн., грошової компенсації за використану відпустку в розмірі 840,00 грн., компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 12130,51 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 52791,84 грн. В цьому виконавчому провадженні державним виконавцем Якименко А.О. була винесена постанова про опис та арешт майна боржника від 03.06.2019 року, незважаючи на те, що зазначене майно належить не ОСОБА_1 , а третій особі - ОСОБА_3 . Державним виконавцем було проведено оцінку зазначеного майна із залученням суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_4 . У зв`язку з тим, що прилюдні торги з продажу описаного майна були призначені на 10 липня 2019 року, боржником було сплачено названу державним виконавцем суму в розмірі 98595,26 грн., з яких 12000 грн. - витрати виконавчого провадження з оцінки майна. При цьому постанова про стягнення витрат виконавчого провадження оприлюднена в автоматизованій системі виконавчих проваджень не була. При вартості послуг, наданих суб`єктом оціночної діяльності, в сумі 12000 грн., вартість самого оціненого майна склала 38960 грн. ОСОБА_1 вважала, що державний виконавець здійснив безпідставне стягнення виконавчих витрат у розмірі 12000 грн., дії державного виконавця щодо перерахування ФОП ОСОБА_4 грошової суми в розмірі 12000 грн. за оплату послуг оцінки майна, яке не належить боржнику, є неправомірними, а винесена постанова від 12.06.2019 року незаконною.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила суд визнати неправомірними дії державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Якименка А.О. з проведення оцінки чужого майна та винесення постанови від 12.06.2019 року про стягнення з боржника 12000 грн. за її проведення; визнати такою, що не підлягає виконанню, постанову від 12.06.2019 року, винесену у виконавчому провадженні № 58698357, про стягнення з боржника 12000 грн. за оплату послуг оцінки майна, зобов`язати Індустріальний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області повернути на розрахунковий рахунок боржника НОМЕР_1 у АТ "Універсал банк", МФО 322001, зайво сплачені грошові кошти в розмірі 12000 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження № 58698357 з виконання виконавчого листа № 202/3484/16, виданого на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в сумі 11527,80 грн., грошової компенсації за використану відпустку в розмірі 840,00 грн., компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 12130,51 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 52791,84 грн.

03 червня 2019 року державним виконавцем Якименком А.О. бува винесена постанова про опис та арешт майна, виявленого за адресою: АДРЕСА_1 : двох підйомників для автомобілів, зварювального апарату, кисневого балону, балону з пропаном, набору ключів для ремонту автомобілів, чотирьох металічних шаф, підйомних воріт, бочки з автомобільним маслом, домкрату ручного, кран-балки.

Після цього 07 червня 2019 року державним виконавцем була винесена постанова про призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні, а саме доручено суб`єкту оціночної діяльності - експерту ОСОБА_4 надати письмовий висновок з питань встановлення ринкової вартості вищевказаного арештованого майна.

11 червня 2019 року даним суб`єктом оціночної діяльності був складений звіт про вартість майна, згідно з яким ринкова вартість обладнання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: двох підйомників для автомобілів, зварювального апарату, кисневого балону, балону з пропаном, набору ключів для ремонту автомобілів, чотирьох металічних шаф, підйомних воріт, бочки з автомобільним маслом, домкрату ручного, кран-балки склала 38960 грн.

Згідно з рахунком-фактурою № 1106/19 від 11 червня 2019 року вартість послуг з проведення оцінки арештованого майна склала 12000 грн.

12 червня 2019 року державним виконавцем Якименко А.О. була винесена постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, якою стягнуто з ОСОБА_1 витрати на проведення виконавчих дій у сумі 12000 грн.

У подальшому 10 липня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 58698357 у зв`язку з виконання боржником вимог виконавчого документу в повному обсязі. Зокрема, судом встановлено, що 09 липня 2019 року ОСОБА_1 було перераховано на рахунок Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області суму в розмірі 98595,26 грн.

Суд першої інстанції, враховуючи висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц, від 20.09.2018 року у справі №821/872/17, від 17.10.2018 року у справі №826/5195/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 30 січня 2019 року в справі № 161/8267/17, від 27 березня 2019 року в справі № 639/6868/17, від 03.04.2019 року у справі №370/1034/15-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 1915/1868/2012, встановив, що спір з приводу правомірності дій державного виконавця при винесенні постанов про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що провадження за скаргою у частині вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 12.06.2019 року, визнання постанови державного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 12.06.2019 року такою, що не підлягає виконанню, та зобов`язання повернути сплачені грошові кошти необхідно закрити.

Відмовляючи у задоволенні скарги в частині визнання неправомірними дій державного виконавця з проведення оцінки майна, суд першої інстанції посилався на те, що, залучивши суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна, державний виконавець діяв відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження";заявник вимог про визнання незаконною та скасування постанов про опис й арешт майна від 03 червня 2019 року та про призначення суб`єкта оціночної діяльності від 07 червня 2019 року, в тому числі з підстав неналежності йому як боржнику арештованого майна, оцінка якого проводилася, не заявляв, а узгодження вартості об`єктів оцінки між сторонами виконавчого провадження є правом сторін. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що будь-які докази протиправності дій державного виконавця щодо проведення у рамках виконавчого провадження оцінки арештованого майна відсутні.

В своїй апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в частині вимог про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 12.06.2019 року, визнання постанови державного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 12.06.2019 року, оскільки апелянт вважає, що, неправомірно застосувавши п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції позбавив скаржника можливості доступу до правосуддя та відновлення стану, який існував до порушення права.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими доводами апелянта та вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про закриття провадження скарги в цій частині, з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічний висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року (справа № 127/9870/16-ц), від 30 січня 2019 року (справа № 161/8267/17) та інших.

Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції про неможливість розгляду вимог у частині визнання неправомірними дій державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 12.06.2019 року, визнання постанови державного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 12.06.2019 року у порядку цивільного судочинства, оскільки їх розгляд віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Також, безпідставними є доводи апелянта про те, що суд не встановлював обставин належності майна, зокрема, не встановив, що судовим виконавцем було описане чуже майно, яке не має відношення до боржника та стягнуто незаконно із скаржника 12000 грн. за його оцінку.

Так, правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі Закон України № 2658-ІІІ).

Згідно з частиною 4 статті 3 цього Закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Статтею 32 Закону України № 2658-III передбачено відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, а згідно з частиною 2 цієї статті оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Отже, чинним законодавством України передбачено підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема недостовірності чи необ`єктивності оцінки майна) ним своїх обов`язків.

Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина 1 статті 12 Закону України № 2658-III).

Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18).

У статті 447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У частині п`ятій статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Аналіз статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що учасники виконавчого провадження, яким є, у тому числі і заявник, мають право на оскарження оцінки майна, а не процесуальної дії державного виконавця, оскільки відповідно до цієї статті державний виконавець лише залучає оцінювача, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України № 2658-ІІІ.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у своїй діяльності суб`єкт оціночної діяльності є самостійним, а тому виконавець жодним чином не може впливати на порядок проведення оцінки майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що залучивши суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна, державний виконавець діяв відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції вірно встановив, що вимог про визнання незаконною та скасування постанов про опис й арешт майна від 03 червня 2019 року та про призначення суб`єкта оціночної діяльності від 07 червня 2019 року, в тому числі з підстав неналежності арештованого майна, оцінка якого проводилася, ОСОБА_1 не заявляла.

Таким чином, встановивши відсутність доказів протиправності дій державного виконавця щодо проведення у рамках виконавчого провадження оцінки арештованого майна, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що дійсним власником майна є ОСОБА_3 , оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 липня 2019 року позовна заява ОСОБА_3 до державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Якименка А.О., третя особа: ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту залишена без розгляду за заявою представника позивача - адвоката Панченка О.В.

Таким чином, ОСОБА_1 , посилаючись на позовну заяву ОСОБА_3 , його заяву про забезпечення позову, Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та інші докази, дійшла помилкового висновку про належність спірного майна ОСОБА_3 .

Оскільки належних та допустимих доказів права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно нічим не підтверджено.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а ухвала суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова