Постанова

Іменем України

08 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 2-3461/06

провадження № 61-4207св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеська міська рада,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, про визнання права власності на новостворене нерухоме майно.

Позов мотивований тим, що на підставі договору дарування від 16 березня 2004 року йому належить на праві приватної власності 32/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами, до складу якої входять один кам`яний житловий будинок літ. «Г», загальною житловою площею 79,1 кв. м та надвірних споруд літ. «З1, Ш, Щ» - сараї, «П» - льох, № 15, 17 - огородження, VІ, ІХ - мостіння, розташованих на земельній ділянці держфонду площею 604 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Під час експлуатації частини будинку для поліпшення умов проживання позивач за рахунок власних коштів і прилеглої території побудував житловий будинок літ. «Е». Просив на підставі статті 377 ЦК України та Закону України «Про власність» визнати за ним право власності на новостворене нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2006 року визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «Е» на АДРЕСА_1 , у якому розташовані: на 1-му поверсі: котельня - 3,90 кв. м, гараж - 32,10 кв. м; на 2-му поверсі: коридор - 4,50 кв. м, кухня - 9,20 кв. м, санвузол - 2,80 кв. м, житлова кімната - 17,30 кв. м, житлова кімната - 9,20 кв. м, а всього загальна площа - 79 кв. м, житлова площа - 26,50 кв. м, підсобна площа - 52,50 кв. м, висота приміщень - 2,80 кв. м. Зобов`язано Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості (далі -КП «ОМБТІ та РОН») зареєструвати рішення суду.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2006 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2006 року доповнено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на літ. «Г», «Г1» коридор 4-1 площею 4,2 кв. м, жила кімната 4-3 площею 9,4 кв. м, жила кімната 4-4 площею 11,2 кв. м, кухня 4-5 площею 6,3 кв. м, санвузол 4-7 площею 2,8 кв. м, житловий будинок літ. «Е» на АДРЕСА_1 , загальною площею 79,0 кв. м, житловою площею - 26,5 кв. м, сарай літ. «Ш», сарай літ. «Щ», що становлять 41/50 частини домоволодіння.

Задовольнивши позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції до спірних відносин правовідносин застосував статті 376, 377 ЦК України, Закон України «Про власність», виходив з того, що крім позивача на майно ніхто не претендує, претензії щодо користування будинком не пред`являлися.

27 жовтня 2014 року, через вісім з половиною років, ОСОБА_2 оскаржила це рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, посилаючись на те, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1 , ухвалене на користь позивача рішення стосується її прав та обов`язків.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2006 року та додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2006 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено Рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2006 року та додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2006 року закрито.

Дійшовши висновку про закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 не навела переконливих мотивів, що внаслідок ухвалених судових рішень для неї настали несприятливі наслідки, судовими рішеннями не вирішувалося питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , тому у неї відсутнє право на оскарження судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

26 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року, просила ухвалу скасувати та постановити нове рішення про відмову в позові.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин справи, а саме, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалене на користь позивача рішення стосується її прав та обов`язків, проте її не було залучено до участі у справі як сторону, чим порушено її конституційні права на захист свого майна.

Їі частку в домоволодінні зменшено з 32/100 до 7/100, позбавлено права на частки у володінні надвірними спорудами, а саме: «Ш», площею 16,3 кв. м., «Щ», площею 4,2 кв. м. Частку домоволодіння ОСОБА_1 збільшено з 32/100 до 41/50 та визнано за ним право власності на надвірні споруди: «Ш». площею 16, 3 кв. м. та «Щ», площею 4.2. кв. м.

За адресою знаходження будинку не вирішено питання розподілу земельної ділянки. Закриття провадження у справі порушує її право на отримання частки земельної ділянки.

Аргументи інших учасників справи

06 березня 2018 року надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін.

Зазначає, що скаржник не навела жодного доказу неможливості звернення до суду через вісім років. З 2004 року вона знала про будівництво гаражу з другим поверхом та про рішення суду.

Земельна ділянка, на якій проводилося будівництво, у встановленому порядку була відведена його батькові ОСОБА_3 , який подарував 32/100 частини будинку позивачу. Надалі є можливість надання земельної ділянки у власність співвласників будинку.

Обставини, встановлені судами

Суд першої інстанції встановив, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16 березня 2004 року ОСОБА_1 отримав у дар від ОСОБА_3 32/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , яка складається: один кам`яний житловий будинок літ. «Г», загальною житловою площею 79,1 кв. м та надвірних споруд літ. «З1, Ш, Щ» - сараї, «П» - льох, № 15, 17 - огородження, VІ, ІХ - мостіння, розташованих на земельній ділянці держфонду площею 604 кв. м (а. с. 19).

Згідно з договором дарування від 27 лютого 2004 року ОСОБА_2 отримала в дар від ОСОБА_3 32/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , яка складається: один кам`яний житловий будинок літ. «Г», загальною житловою площею 79,1 кв. м та надвірних споруд літ. «З1, Ш, Щ» - сараї, «П» - льох, № 15, 17 - огородження, VІ, ІХ - мостіння,розташованих на земельній ділянці держфонду площею 604 кв. м.

За адресою житлового будинку АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 для поліпшення умов проживання, самовільно без дозвільних документів побудував житловий будинок літ. «Е», який складається з двох поверхів.

03 квітня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про визнання за ним права власності на новостворене ним майно на підставі статті 377 ЦК України, статті 48 Закону України «Про власність» (а. с. 3-4).

Позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ним право власності на новостворене ним майно на підставі статті 377 ЦК України.

27 жовтня 2014 року (через вісім з половиною років) ОСОБА_2 оскаржила рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1 , ухвалене на користь позивача рішення стосується її прав та обов`язків.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана в грудні 2017 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд виходить з доводів касаційної скарги ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої, другої статті 335 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю(частина перша статті 356 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті із частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що оскаржуване рішенні не містить судження про права та обов`язки цієї особи та не впливає на права та обов`язки особи що подала апеляційну скаргу (стаття 297 ЦПК України 2004 року).

Під час розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції одночасно дійшов таких висновків: ОСОБА_2 згідно з договором дарування від 27 лютого 2004 року отримала в дар від ОСОБА_3 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; суд першої інстанції у заочному та додатковому рішенні не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_2 .

Зазначивши, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 не навела переконливих мотивів, що ухвалені судові рішення завдають їй шкоди, що виражається у несприятливих для неї наслідках, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що житловий будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , до складу якої входять один кам`яний житловий будинок літ. «Г», загальною житловою площею 79,1 кв. м та надвірні споруди: літ. «З1, Ш, Щ» - сараї, «П» - льох, № 15, 17 - огородження, VІ, ІХ - мостіння, по 32/100 частини належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Цей будинок розташований на земельній ділянці держфонду площею 604 кв. м на якій знаходиться самочинно збудований позивачем будинок під літ. «Е».

Суд апеляційної інстанції також не звернув уваги, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 17 травня 2017 року скасувавши рішення суду апеляційної інстанції, яким спір у справі розглянутий по суті, та направивши справу на новий розгляд, зазначив, що судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме статей 74, 76 ЦПК України 2004 року, суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив позивача про час та місце розгляду справи.

Верховний Суд зазначає, з огляду на викладене ОСОБА_2 разом з позивачем ОСОБА_1 є співвласником будинку АДРЕСА_1 , то судові рішення стосуються ії прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, § 230).

Закривши апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції порушив її право на апеляційне оскарження судового рішення, отже, порушив основні засади (принципи) цивільного судочинства, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи (пункт 8 частини третя статті 2 ЦПК України).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко