ПОСТАНОВА
Іменем України

09 квітня 2020 року м. Кропивницький

справа № 405/5748/19

провадження № 22-ц/4809/466/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:
представник військової частини НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) - Яковлєв А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.11.2019 року, суддя Шевченко І.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 (в/ч польова пошта НОМЕР_3 ) про стягнення заробітної плати ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до військової частини НОМЕР_2 (в/ч польова пошта НОМЕР_3 ) про стягнення заробітної плати.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебуває на військовій службі з серпня 1978 року.
В 1993 році був призначений на посаду помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_2 (нині військова частина - польова пошта НОМЕР_3 ).
В вересні 2011 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 був звільнений з військової служби та виключений із списків військової частини. В цей же день, наказом командира військової частини НОМЕР_2 був прийнятий на роботу у військову частину НОМЕР_2 в якості працівника, на посаду начальника фінансового відділу, на якій і проходив службу до 19.03.2014 року.
19.03.2014 року, на підставі п. 18 наказу № 58 командира військової частини НОМЕР_2 та у зв`язку з призовом на військову службу по мобілізації відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України та ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» був звільнений з 19.03.2014 року з роботи з посади начальника фінансового відділу.
19.03.2014 року, на підставі п. 22.2 наказу № 58 командира військової частини НОМЕР_2 , призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаду помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_2 та визнано таким, що з 19.03.2014 року приступив до виконання службових обов`язків за вищевказаною посадою.
20.03.2014 року, командиром військової частини НОМЕР_2 , видано наказ № 59 пунктом 4 якого були внесені зміни (уточнення) у пункт 18 наказу № 58 командира військової частини НОМЕР_2 в частині формулювання порядку та підстав звільнення.
В період з 19.03.2014 року по 19.10.2016 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (військова частина - польова пошта НОМЕР_3 ) на посаді помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби військової частини.
В період з 19.03.2014 року по 01.10.2015 року відповідачем, щомісячно у зв`язку з призовом позивача на військову службу виплачувався середній заробіток в розмірі 6 358,02 грн.
Згідно з планом роботи, працівниками Державної аудиторської служби (раніше ДФІ) в Кіровоградській області в період червня-серпня 2015 року було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_2 за період з 01.01.2014 року по 01.06.2015 року.
За результатами даної перевірки працівниками ДФІ, було складено Акт ревізії від 27.08.2015 року № 08/09/22.
Згідно Акту ревізії у військовій частині було виявлено ряд грубих порушень щодо використання ним, як начальником фінансової служби військової частини, бюджетних коштів, а саме була виявлена незаконна виплата військовослужбовцям та працівникам військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) матеріальної допомоги, тощо та нецільове використання бюджетних коштів в особливо великих розмірах.
Також, в Акті ревізії зазначено, що будучи військовою службовою особою та зловживаючи своїм службовим становищем позивач допустив незаконну виплату собі із бюджетних коштів середнього заробітку по посаді з якої був призваний по мобілізації на військову службу.
За результатами даного Акту ревізії, командиром військової частини НОМЕР_2 (польова пошта - НОМЕР_3 ) було прийнято рішення про направлення даних матеріалів ревізії у військову прокуратуру Кіровоградського гарнізону для проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження.
На підставі даного Акту ревізії, командиром військової частини було прийнято рішення про подальше зупинення виплат позивачу середнього заробітку по посаді з якої той був призваний по мобілізації на військову службу так як така виплата здійснювалася йому саме військовою частиною - польова пошта НОМЕР_3 з якої був призваний по мобілізації.
08.12.2016 року військовою прокуратурою Кіровоградського гарнізону йому було надано письмову відповідь про результати досудового розслідування кримінального провадження № 0000017, яке проводилося на підставі Акту ревізії ДФІ № 08/09/22 від 27.08.2015 року, що надійшов разом із іншими матеріалами із військової частини - польова пошта - НОМЕР_3 .
Згідно отриманої відповіді та копії долученого до неї процесуального документу, йому стало відомо, що дане кримінальне провадження закрите 15.09.2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження, під час досудового розслідування була призначена та проведена судово-економічна експертиза № 846, 847 від 29.07.2016 року, в ході якої висновки Акту ревізії ДФІ від 27.08.2015 року № 08/09/22 щодо нецільового використання бюджетних коштів, а також щодо безпідставних виплат компенсаційних виплат, у т.ч. і середнього заробітку, не підтвердилися.
Позивач зазначив, що з відповіді отриманої від військової прокуратури Кіровоградського гарнізону вбачається, що про дане процесуальне рішення було своєчасно повідомлено зацікавлених осіб. Зокрема, таке письмове повідомлення надійшло у військову частину - польова пошта НОМЕР_3 та було зареєстровано 05.10.2016 року.
Незважаючи на отримання інформації про закриття кримінального провадження № 0000017, відповідач жодних дій направлених на поновлення його порушених прав не вчинив.
19.10.2016 року, наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 він був виключений із списків військової частини у зв`язку з переведенням для подальшого проходження військової служби у військову частину - польова пошта НОМЕР_4 , а потім у військову частину НОМЕР_5 де і продовжує проходити військову службу по теперішній час.
Позивач зазначив, що з 01.10.2015 року відповідач - військова частина НОМЕР_2 (військова частина - польова пошта НОМЕР_3 ) припинила нарахування та виплату належного йому середнього заробітку.
В зв`язку з даним порушенням прав, він був змушений в грудні 2016 року звернутися до суду з відповідним позовом.
За результатами розгляду поданого позову, Кіровоградський окружний адміністративний суд 01.11.2017 року виніс постанову (справа № П/811/1871/16), якою позовні вимоги задоволено.
Зокрема, з урахуванням уточнених позовних вимог, які були заявлені під час розгляду справи, суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (військова частина - польова пошта НОМЕР_3 ) та стягнув з відповідача належний йому середній заробіток за період з 01.10.2015 року по 30.10.2017 року включно.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 року, відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_2 , а відтак рішення суду першої інстанції набрало законної сили.
На виконання вищевказаних рішень судів, позивачем в березні 2018 року в примусовому порядку була стягнуто заборгованість з військової частини НОМЕР_2 по виплаті середнього заробітку за період з 01.10.2015 року по 30.10.2017 року.
Незважаючи на наявність відповідних рішень суду, відповідач не відновив йому подальше щомісячне нарахування та виплату середнього заробітку в розмірі 6 358,02 грн.
02.03.2018 року він письмово звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з листом щоб йому нарахували та виплатили заборгованість по середньому заробітку за листопад, грудень 2017 року та січень, лютий, березень 2018 року, однак незважаючи на те, що він продовжує проходити військову службу по мобілізації, відповідач - військова частина НОМЕР_2 надала йому відповідь в якій відмовляється виплачувати йому в подальшому середній заробіток мотивуючи тим, що така подальша виплата є незаконною, а в рішенні суду про подальшу виплату йому середнього заробітку нічого не вказано, а тому відповідачу не зрозуміло, як його виконувати.
08.05.2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати йому компенсації заробітної плати за період з 01.11.2017 року по 31.05.2018 року та стягнути з військової частини НОМЕР_2 кошти в сумі 56 506,14 грн., з яких 46 506,14 грн., - компенсація середньої заробітної плати за вищевказаний період та 10 000 грн. - компенсація за завдану моральну шкоду.
27.07.2018 року рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду позов було задоволено частково: визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 (військова частина польова НОМЕР_6 ) щодо невиплати йому компенсації середньої заробітної плати за період з 01.11.2017 року по 31.05.2018 року включно.
Не погодившись з таким рішенням суду, військова частина НОМЕР_2 подала апеляційну скаргу. 20.02.2019 року, постановою Третього апеляційного адміністративного суду було задоволено апеляційну скаргу відповідача та скасовано рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 року.
Третій апеляційний адміністративний суд зазначив, що на момент звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення з відповідача компенсації середнього заробітку, виплата такої компенсації вже була скасована, а він як мобілізована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення на його користь недоплаченої суми середнього заробітку на підставі ст.119 КЗпП України.
Крім того, в листопаді 2018 року він звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом в якому просив визнати дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати йому компенсації середньої заробітної плати за період з 01.06.2018 року по 31.10.2018 року включно протиправними та стягнути з військової частини НОМЕР_2 41790,10 грн., з яких 31790,10 грн. компенсації середньої заробітної плати за період з 01.06.2018 року по 31.10.2018 року включно та 10 000 грн. компенсації за завдану моральну шкоду.
05.06.2019 року Кіровоградським окружним адміністративним судом було винесено ухвалу про закриття провадження в адміністративній справі.
Постановляючи дану ухвалу, суд мотивував своє рішення тим, що спір між сторонами стосується невиплати військовою частиною НОМЕР_2 , як роботодавцем, позивачу як мобілізованому працівнику, призваному на військову службу, середнього заробітку по посаді, яку позивач займав як цивільна особа, а не як військовослужбовець. Отже, суд вирішив, що цей спір стосується захисту прав позивача на отримання пільг та гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, по посаді, яка не належить до посад військової служби, а відтак - не пов`язаний з прийняттям на публічну службу, її проходженням чи звільненням з публічної служби.
Також у своїй ухвалі, суд посилаючись на ст.ст.1, 3 КЗпП України, ч.1 ст. 19 ЦПК України, ст.ст. 19, п.1.ч.1 ст. 238 КАС України роз`яснив, що дана справа не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства, а її розгляд віднесено до юрисдикції цивільного судочинства.
Позивач зазначив, що загальна сума заборгованості з боку відповідача по виплаті середнього заробітку за період з 01 листопада 2017 року і по 31 липня 2019 року становить 133 518, 42 грн. (21 місяць X 6 358,02 грн. = 133 518, 42 грн.)
Позивач зазначив, що самостійно виплачувати зазначену суму заборгованості відповідач відмовляється.
Обґрунтовуючи відшкодування моральної шкоди позивачем зазначено, що після прийняття відповідачем протиправного рішення про те, що він начебто незаконно отримував дану виплату і про подальше зупинення її виплати, у нього погіршилися взаємовідносини з колегами по військовій службі, він постійно відчував негативне ставлення до себе з боку військовослужбовців та командування частини.
Особливі душевні страждання викликали постійні думки про те, що внаслідок цієї протиправної бездіяльності з боку відповідача він і його родина не отримують значну суму грошей, що негативно відображається на матеріальному стані. Внаслідок недоплати йому значної суми грошей, будучи офіцером ЗС України змушений позичати гроші на період до часу виплати наступного грошового забезпечення, щоб якось дожити до наступної зарплати. Також, особливих душевних страждань доставляли постійні думки про те, що після того, як він у судовому порядку довів, що відповідач був неправий та його бездіяльність була протиправною командування військової частини умисно продовжує ігнорувати не тільки його права, як людини та військовослужбовця але ще й ігнорує законні рішення суду, тим самим демонструючи свою неповагу до закону та неповагу до прав людини. Наприкінці травня 2019 року під час проходження військової служби сильно захворів, його екстрено було доставлено у військовий госпіталь, зроблено складну операцію. Все це лікування потребувало значних матеріальних коштів, у зв`язку з чим ще 05.06.2019 року відправив відповідачу рекомендованим листом заяву з пропозицією виплатити вищевказану суму заборгованості, яка була потрібна для лікування. Незважаючи на те, що лист було доставлено та вручено відповідачу, відповіді на нього не отримав до теперішнього часу. Таке ставлення відповідача до проблем військовослужбовця, який прослужив в Збройних силах понад 41 рік, також завдало значних душевних страждань.
Просив визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (військова частина польова пошта НОМЕР_3 ) щодо невиплати йому середнього заробітку за період з 01.11.2017 року по 31.07.2017 року протиправною, стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (в/ч польова пошта НОМЕР_3 ) 133 518,42 грн. невиплаченого середнього заробітку за період з 01.11.2017 року по 31.07.2017 року включно та 50 000 грн. компенсації за завдану моральну шкоду.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.11.2019 року позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначається, що підстави для виплати середнього заробітку за посадою як цивільному працівнику (ліквідована у зв`язку зі зміною штату) і грошового забезпечення за рівнозначною посадою як військовослужбовця є протиправною та абсурдною. Позивач не надав докази, а саме накази про внесення змін до пунктів, які визначають порядок та підстави його звільнення. Позивач не надав доказів отримання фізичних або душевних страждань.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2020 по справі відкрито апеляційне провадження.
До суду надано відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги. Зазначається, що спір з аналогічного питання вже розглядався судом і рішення в цій справі набрало законної сили. Відповідач умисно не бере до уваги висновки викладені у п. 21 Постанови касаційного адміністративного суду від 23.04.2019, згідно яких зазначено, що за результатами розслідування складено висновок про те, що за ОСОБА_1 безпідставно зберігається попереднє місце роботи, посада і компенсація з бюджету середнього заробітку до закінчення особливого періоду- не підтвердився. Порушень під час призову позивача на військову службу по мобілізації та виплати середнього заробітку не має.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 10.03.2020 справу призначено до розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що наказом військової частини від 19.03.2014 року № 58 позивача звільнено з посади начальника фінансового відділу (не проходив військову службу) відповідно до приписів пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом військовозобов`язаного на військову службу) та статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Цим же наказом ОСОБА_1 , який призваний на військову службу, допущено до виконання службових обов`язків начальника фінансово-економічної служби (військова служба).
Наказом відповідача від наступного дня № 59 встановлено, що позивача звільнено 19.03.2014 року зі збереженням місця роботи та виплатою середнього заробітку на особливий період.
До вересня 2015 року (включно) ОСОБА_1 військовою частиною виплачувався середній заробіток у сумі 6 358,02 грн.
З 10.03.2015 року позивач проходить військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Вищенаведені судом обставини встановлені постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.11.2017 року у справі № П/811/1871/16., що набрала законної сили 30.01.2018 року.
Також, постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.11.2017 року у справі № П/811/1871/16. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини - польова пошта НОМЕР_3 щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з жовтня 2015 року по жовтень 2017 року та стягнено з військової частини - польова пошта НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 158 950,50 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Листом від 02.03.2018 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за листопад - грудень 2017 року та січень - березень 2018 року.
Листом від 21.03.2018 року командир військової частини НОМЕР_2 повідомив позивача про відсутність підстав для такої виплати в зв`язку з тим, що фактично на момент проведення мобілізації за Указом президента від 17.03.2014 року № 303/2014 та у відповідності до розпорядження начальника оперативного командування Південь від 19.03.2014 року № 218/32, всі працівники Збройних Сил України були звільнені.
На даний час ОСОБА_1 проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_5 .
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку з 01.11.2017 року по 31.05.2018 року в сумі 133 518,42 грн. та моральну шкоду 10 000 грн.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження.
Згідно ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч.3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.
Частиною 7 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати, а також інші, визначені цією статтею органи та установи.
В силу ч. 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Згідно з п.3 ч.1 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору, в тому числі, є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Зі змісту вищезазначених положень законодавства України вбачається встановлення відповідних гарантій та пільг, до яких в тому числі віднесено збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
В свою чергу, особа, яка проходить службу за контрактом у Збройних Силах України, який є строковим та укладений на час дії особливого періоду до оголошення демобілізації, має право на отримання середнього заробітку за основним місцем роботи протягом всього строку служби.
Статтею 39 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 36 та ст. 119 КЗпП України визначено право мобілізованої особи на отримання саме середнього заробітку за збереженим основним місцем роботи, на період строку службу.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
З матеріалів справи вбачається, що наказом військової частини від 19.03.2014 року № 58 позивача звільнено з посади начальника фінансового відділу (не проходив військову службу) відповідно до приписів пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом військовозобов`язаного на військову службу) та статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Цим же наказом ОСОБА_1 , який призваний на військову службу, допущено до виконання службових обов`язків начальника фінансово-економічної служби (військова служба).
Наказом відповідача від наступного дня № 59 встановлено, що позивача звільнено 19.03.2014 року зі збереженням місця роботи та виплатою середнього заробітку на особливий період.
До вересня 2015 року (включно) ОСОБА_1 військовою частиною виплачувався середній заробіток у сумі 6 358,02 грн.
З матеріалів справи вбачається, що зазначені накази ніким не оскаржувались і не скасовані, тобто мають законну силу.
З 10.03.2015 року позивач проходить військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Зазначені обставини встановлені постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.11.2017 року у справі № П/811/1871/16., що набрала законної сили 30.01.2018 року.
Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.11.2017 року у справі № П/811/1871/16. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини - польова пошта НОМЕР_3 щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з жовтня 2015 року по жовтень 2017 року та стягнено з військової частини - польова пошта НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 158 950,50 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
З матеріалів справи вбачається, що листом від 02.03.2018 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за листопад - грудень 2017 року та січень - березень 2018 року.
Листом від 21.03.2018 року командир військової частини НОМЕР_2 повідомив позивача про відсутність підстав для такої виплати в зв`язку з тим, що фактично на момент проведення мобілізації за Указом президента від 17.03.2014 року № 303/2014 та у відповідності до розпорядження начальника оперативного командування Південь від 19.03.2014 року № 218/32, всі працівники Збройних Сил України були звільнені.
На даний час ОСОБА_1 проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_5 .
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що право позивача на отримання середнього заробітку на час перебування на військовій службі у зв`язку з мобілізацією та призовом на військову службу встановлено постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.11.2017 року у справі № П/811/1871/16., що набрала законної сили 30.01.2018 року і не потребують подальшого встановлення під час розгляду в даній справі відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Встановлені обставини свідчать, що предметом спору є тільки період за який підлягає стягненню середній заробіток.
Відповідачем не надано належні та допустимі докази на спростування розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню.
Відповідачем не надано належні та допустимі докази на спростування розміру моральної шкоди.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у зв`язку з порушенням його законного права перебував у стресовій ситуації, чим порушувався його життєвий уклад, що є підставою для задоволення позову у частині стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду в результаті незаконних дій відповідача.
Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанції, так як не впливають на законність прийнятого рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Апеляційний суд, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ), залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.11.2019 року, залишити без змін.

Текст постанови складено 17.04.2020 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: