ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2666/20 Справа № 201/9637/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Комунального закладу Обласний клінічний центр

медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального закладу Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування матеріальної та моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-8), який в подальшому уточнила (т. 2 а.с. 133-142) та просила суд поновити її на посаді юрисконсульта 1 категорії обласної медико-соціальної експертної комісії № 3 Комунального закладу Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 8 475,83 грн, матеріальні збитки по лікуванню у розмірі 1 732,77 грн., моральну шкоду у розмірі 15 000 грн., середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 08.08.2018 року по день фактичного поновлення на роботі та судові витрати по справі, що складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. та судового збору у розмірі 704,80 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що працювала у відповідача з 30.09.1998 р. на посаді юрисконсульта 1 категорії обласної медико-соціальної експертної комісії № 3 Обласного центру медико-соціальної експертизи. 08.08.2018 р. наказом № 176-0, як юрисконсульт комунального закладу обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи ДОР звільнена за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин в період з 09.07.2018 р. по 08.08.2018 р. Вважає, що її звільнили з особистих мотивів, заперечує обставини (факти) прогулів. Стверджує, що робочого місця в КЗ ОКЦ МСЕ ДОР не було. Акти про прогули складалися з 03.07.2018 року та не виплачувалася заробітна плата. Також просить стягнути заборгованість по заробітній платі за лютий, травень, липень, серпень 2018 р. Наголошує, що за 20 років роботи не мала жодного дисциплінарного стягнення, сумлінно виконувала свої обов`язки. Вважає звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам ст. ст. 29 п. 3, 40, 43, 47, 115, 116, 148, ч. 1 ст. 149 КЗпП.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта 1-ї категорії обласної медико-соціальній експертній комісії № 3 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради.

Стягнуто з Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 8 756 грн. 83 коп.

Стягнуто з Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 59 195 грн. 70 коп.

Стягнуто з Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 1 732 грн. 77 коп.

Стягнуто з Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Стягнуто з Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. та на оплату судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., а разом 30 704 грн. 80 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 3 723 грн. (т. 3 а.с. 3-13).

КЗ Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи ДОР з рішенням суду не погодилось та подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права /т. 3 а.с. 18-28/.

ОСОБА_1 скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подала відзив на апеляційну скаргу.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Комунального закладу Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що аналізуючи викладені в рішенні суду доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та прийшов до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 6 ст. 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Статтею 51 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи.

Згідно із статтею 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана, 2) звільнення.

Згідно із статтею 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше 6 місяців з дня вчинення проступку.

Вимогам ст. 149 КЗпП визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень, Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Судом першої інстанції встановлено, що 30.09.1998р. наказом № 180 позивачка прийнята до обласної медико-соціальної експертної комісії № 3 юрисконсультом 1-ї категорії (т. 1 а.с. 16, 98) відповідно до штатного розпису КЗ ОКЦ МСЕ ДОР (т. 1 а.с. 177) та статуту (т. 1 а.с. 18-27, 167-176).

Наказом № 32/1 від 03.07.2006р. обласний центр медико-соціальної експертизи перейменовано в комунальний заклад Обласний центр медико-соціальної експертизи( т. 1 а.с. 30-32).

Рішенням Дніпропетровської облради від 15.03.2013р. № 426-18/У1 наказ № 64 від 05.04.2013р. назва Комунальний заклад Обласний центр медико-соціальної експертизи змінена на комунальний заклад Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради (т. 1 а.с. 30-32).

08.08.2018р. наказом № 176-0 ОСОБА_1 звільнена з посади юрисконсульта за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (т. 1 а.с. 17, 98). В наказі про звільнення посада юрисконсульт комунального закладу Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи ДОР не відповідає штатному розпису КЗ ОКЦ МСЕ ДОР (т. 1 а.с. 177).

17 грудня 2018р. відповідачем надано до суду наказ № 179-0 від 09.08.2018 р. Про внесення змін до наказу № 176-0 від 08.08.2018р. Про звільнення ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 61). Супроводжувальний лист № 533-1 від 09.08.2018р. про направлення наказу позивачці, наданий до суду, не має письмового підтвердження його вручення (т. 2 а.с. 62), що є неналежним письмовим доказом вручення наказу позивачці.

Згідно довідки КЗ ОКЦ МСЕ ДОР позивачка була членом профспілки (т. 1 а.с. 57). 31.07.2018р. адміністрація КЗ ОКЦ МСЕ ДОР направила подання про звільнення позивачки до профкому (т. 1 а.с. 117, т.2 а.с. 52).

01.08.2018р. профком КЗ ОКЦ МСЕ ДОР склав протокол № 8 про згоду на звільнення ОСОБА_1 ( т. 1 а.с. 57а, 118, т. 2 а.с. 53-54).

Статтею 43 КЗпП України передбачено процедуру розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації. Частиною 3 ст. 43 КЗпП України зазначено, що подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівників від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною 2 цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Законодавством передбачений 15-ти денний строк для розгляду даного подання.

В даному випадку, відповідачем не надані до суду докази повідомлення позивачки про день та час засідання. Профспілковий комітет КЗ ОКЦ МСЕ ДОР без виклику позивачки, без наявності письмової заяви позивачки про можливість розгляду подання за її відсутності позбавив позивачку законного права та можливості надати особисті пояснення, заперечення, міркування, представити документи членам профспілки з метою прийняття ними повного, законного та обґрунтованого рішення щодо подання на її звільнення, тим самим порушивши вимоги ст. 43 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, щодо належного та законного додержання процедури розгляду з боку профспілкової організації КЗ ОКЦ МСЕ ДОР питання звільнення позивачки по ст. 40 ч.1 п. 4 КЗпП України не відбулося, а рішення, прийняте профспілкою по відношенню до питання звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 за її відсутності не є законним.

Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, ухвалою Верховного Суду України № 6-20213св09 від 15.12.2010 р. про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визначається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Разом з тим відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення.

Судом досліджені письмові докази, а саме акти перевірки виконання правил внутрішнього розпорядку, складені комісією КЗ ОКЦ МСЕ ДОР по контролю за відпрацюванням робочого часу 06.07.2018р. (т. 1 а.с. 153), 09.07.2018р. (т. 2 а.с. 32), 10.07.2018р. (т. 2 а.с. 33), 10.07.2018р. (т.2 а.с. 34), 11.07.2018р. (т. 2 а.с. 35), 12.07.2018р. (т.2 а.с. 36), 13.07.2018р. (т. 2 а.с. 37), 16.07.2018р. (т. 2 а.с. 38), 17.07.2018р. (т. 2 а.с. 39), 18.07.2018р. (т. 2 а.с. 40), 19.07.2018р. (т.2 а.с. 41), 20.07.2018р. (т. 2 а.с. 42), 23.07.2018р. (т. 2 а.с. 43), 24.07.2018р. (т. 2 а.с. 44), 25.07.2018р. (т. 2 а.с. 45), 26.07.2018р. (т. 2 а.с. 46), 27.07.2018р. (т. 2 а.с. 47), 30.07.2018р. (т. 2 а.с.49), 30.07.2018р. (т.2 а.с.50), 31.07.2018р. (т. 2 а.с. 48), 01.08.2018р. (т. 2 а.с. 55, ), 02.08.2018р. (т. 2 а.с. 56), 03.08.2018р. (т. 2 а.с. 57), 06.08.2018р. (т. 2 а.с. 58 ), 7.08.2018р. (т. 2 а.с. 60), акт від 06.08.2018 р. про відмову надати письмові пояснення в період з 09.07.2018р. по 06.08. 2018р. (т. 1 а.с. 99), акт від 30.07.2018р. про відмову в надання пояснень в період з 09.07.2018р. по 30.07.2018р. (т. 1 а.с. 103).

Судом встановлено, що надані відповідачем акти є такими, що протирічать наказу № 1 від 02.01.2018 р. Про організацію структури та функціонування КЗ ОКЦ МСЕ ДОР у 2018 р., а саме п. 2.7. про затвердження складу постійно діючої комісій комісії по контролю за відпрацюванням робочого часу у складі: голова комісії ОСОБА_2 члени комісії ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 голова профкому /додаток № 8/ (т. 1 а.с. 239-240, 241-250), розпорядженню № 7/48-1 від 09.07.2018 р. про внесення зміни до комісії по контролю за відпрацюванням робочого часу тимчасово до 02.08.2018 р.: ОСОБА_3 голова комісії, члени комісії ОСОБА_6 по 27.07.2018р., ОСОБА_7 по 02.08.2018 р. (т. 2 а.с. 31).

Також судом встановлено, що на день складання актів були відсутні повноваження у членів комісії: ОСОБА_6 - акт від 06.07.2018р., акт від 30.07.2018р. про відмову від пояснень, у ОСОБА_2 - акти від 18.07.2018р., 20.07.2018р., 23.07.2018 р., 24.07.2018р., 25.07.2018р., 25.07.2018р., 26.07.2018 р., 27.07.2018 р., 30.07.2018р., 31.07.2018р., акт від 30.07.2018р. про відмову від пояснень щодо відсутності на роботі, ОСОБА_7 - акт від 03.08.2018р., акт від 06.08.2018р., акт від 06.08.2018р. про відмову надати письмові пояснення, акт від 07.08.2018р. Відповідачем не надані будь-які докази обґрунтування поважності не участі у роботі комісії на час складання актів члена комісії ОСОБА_5 , якій є головою профкому.

Судом встановлено, що акт від 06.08.2018р. про відмову надати письмові пояснення в період з 09.07.2018р. по 06.08.2018р. та акт від 30.07.2018р. про відмову надати письмові пояснення в період з 09.07.2018р. по 30.07.2018р. не відповідають вимогам ст. 149 КЗпП України, позбавив позивачку законного права та можливості надати особисті пояснення. Відповідачем не надані до суду письмові докази повідомлення позивачки, чи будь-якого іншого пропонування їй надати пояснення по суті складання актів.

Наданий до суду акт від 06.07.2018р. (звільнення - 08.08.2018р.) є доказом порушення відповідачем вимог статті 148 КЗпП України про застосування дисциплінарного стягнення, оскільки відповідачем не додержано строків застосування звільнення за прогул не пізніше одного місяця із дня виявлення прогулу.

Частиною 4 статті 40 КЗпП України працедавцю забороняється звільняти працівника у період його тимчасової непрацездатності, що підтверджується наданими письмовими доказами, а саме медичною карткою хворої ОСОБА_1 , де зазначено, що 08.08.2018р. вона у робочий час звернулася до КЗ ЦПМСД № 6 амбулаторія № 1, де їй було діагностовано судинний криз та рекомендоване лікування, якого вона потребувала.

Відповідачем не надані суду письмові докази виконання вимог розділу 4 Правил внутрішнього трудового розпорядку КЗ ОКЦ МСЕ ДОР від 25.05.2018р., яким передбачено, що адміністрація медичного закладу повинна: закріпити за працівником робоче місце, обладнання, інструментарій, не допускати порушень у застосуванні діючих умов оплати праці, забезпечити належне технічне обладнання робочого місця (т. 2 а.с. 17-25).

Згідно п. 3 ст. 29 КЗпП України обов`язками власника або уповноваженого ним органу є проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами. Режим робочого часу визначається Правила внутрішнього трудового розпорядку закладу або колективним договором (т. 1 а.с. 181-192), які мають бути доведеними до відома працівників під розписку при його працевлаштуванні на роботу. Додержання таких вимог є обов`язковим для роботодавця.

Суду не надані письмові докази, що під час прийняття позивачки на роботу у 1998 р. і до моменту її звільнення 08.08.2018р. за нею письмово наказом встановлено та закріплено робоче місце. Тому формулювання відповідача у складених актах перевірки виконання Правил ВТР про відсутність ОСОБА_1 на роботі або робочому місці є порушенням чинного законодавства і згідно ст. 76 ЦПК України є доказами відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують заперечення відповідача про законність підстав для її звільнення.

Судом встановлено, що відповідачем порушені вимоги ст. 115 КЗпП України, ст. 24 ЗУ Про працю про те, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно у строки, встановлені колективним договором, не рідше 2 разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 25 ЗУ Про оплату праці формулює заборону будь-яким способом обмежувати право працівника на заробітну плату.

Надані до суду відповідачем табель обліку робочого часу за травень 2018р. (т. 1 а.с. 59), графік обліку використання робочого часу за травень 2018р. (т. 1 а.с. 59а), табель обліку робочого часу (додатковий) за травень 2018р. (т. 1 а.с. 60), табель обліку робочого часу червень 2018р. (т. 1 а.с. 61), табель обліку робочого часу червень 2918р. (т. 1 а.с. 62), табель обліку робочого часу липень 2018р. (т.1 а.с. 63), табель використання робочого часу липень 2018р. (т. 1 а.с. 64), табель обліку робочого часу (додатковий) за липень 2018р. (т. 1 а.с. 65), графік обліку використання робочого часу за липень 2018р. (додатковий) (т.1 а.с. 66), табель обліку робочого часу за липень 2018р. (додатковий №2) (т. 1 а.с. 67), графік обліку використання робочого часу за липень 2018р. (т.1 а.с. 68), табель обліку робочого часу за липень 2018р. (т.1 а.с. 69), графік обліку використання робочого часу за липень 2018р. (т.1 а.с. 70), табель обліку робочого часу за серпень 2018р. /додатковий/ (т. 1 а.с. 71), графік обліку використання робочого часу на серпень 2018р. (т. 1 а.с. 72) не відповідають наказу КЗ ОКЦ МСЕ ДОР № 33 п.п. 1.1, п. 5 від 24.04.2017р. Про заходи щодо упорядкування обліку та використання робочого часу працівниками центру, в якому зазначені обов`язковість узгодження графіку з профспілковим комітетом та затвердження керівництвом центру (т.2 а.с. 126-127). Судом встановлені суттєві розбіжності у наданих відомостях. Так, відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 ), які надані пенсійним фондом України за звітний рік 2018 зазначено: страховий стаж за липень 2018р. 2 дні (заробітна плата 287,69 грн.), за серпень 2018р. 1 день (заробітна плата 138,55 грн.), заробітна плата за лютий 3527,15 грн., за травень 2836,57 грн. (т. 1 а.с. 152 зв.).

Судом під час розгляду справи по суті зібрані докази, які свідчать про недотримання відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1 з займаної посади по п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення. З метою відновлення порушених прав позивача суд вважав за необхідне поновити її на посаді юрисконсульта 1 категорії медики-соціальної експертної комісії № 3 КЗ ОКЦ МСЕ ДОР і колегія суддів з вказаним висновком суду першої інстанції погоджується.

Крім того, на виконання рішення суду КЗ ОКЦ МСЕ ДОР наказом № 284-о від 28.11.2019 року було скасовано наказ № 176-о від 08.08.2018 року та наказ № 179-о від 09.08.2018 року про внесення доповнень до наказу № 176-о від 08.08.2018 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта 1 категорії обласної медико-соціальної експертної комісії № 3 КЗ Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи ДОР.

Вказане також підтверджується актом державного виконавця від 23.12.2019 року.

З даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 23.12.2019 року.

23.12.2019 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за власним бажанням (ст. 38 КзпП).

КЗ ОКЦ МСЕ ДОР наказом № 305-о від 23.12.2019 року ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням (ст. 38 КзпП). Вказане також підтверджується копією трудової книжки.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999р. № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100. З п.5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньоденна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Вимушений прогул, це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

На підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2018р. по 27.11.2019р. (усього 477 календарних дня). Заробітна плата позивачки становить 3723,00 грн., середньоденна заробітна плата становить 124,10 грн. Відповідачем вказане не заперечувалось. Таким чином, колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 195, 70 гривень (124,10 грн. х 477дн. = 59195,70 грн.), а також погоджується з наведеним судом розрахунком та сумою, яка підлягає стягненню.

Згідно з п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Суд дійшов вірного висновку і колегія суддів з ним погоджується щодо допущення до негайного виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі та стягнення з відповідача на користь позивачки заробітної плати в межах платежу за один місяць в розмірі 3723 грн.

Статтею 3-1 ЗУ Про оплату праці (Гарантії забезпечення мінімальної заробітної плати) передбачено, що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. З 01.01.2018р. і до моменту звільнення заробітна плата позивачки складала щомісячно 3723 грн., що є за своїм розміром мінімальною заробітною платою і відповідає нормам ЗУ Про Державний бюджет України на 2018 рік від 07.12.2017р. Таким чином, відповідно до ст. 27 ЗУ Про оплату праці від 24.03.1995р. середньомісячна заробітна плата позивачки складала 3723 грн., середньоденна 124 грн. 10 коп., відповідачем вказане не заперечувалось.

Судом встановлено, що згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру ЗДСС (т. 1 а.с. 152 зв.) позивачці у лютому 2018р. за календарний місяць виплачено 3527 грн. 15 коп. (т. 1 а.с.152 зв.) ). Таким чином, сума заборгованості склала 195 грн. 85 коп. (3723 грн. 3527 грн.15 коп.= 195 грн.85 коп.), в травні 2018 р. нарахована заробітна плата - 2836, 57 грн. Сума заборгованості склала 310,38 грн. У липні 2018р. з 03.07.2018р. по 08.07.2918р. сума заборгованості склала 744,60 грн. (6 календарних дня х 124,10 грн. = 744,60 грн.). З 09.07.2018р. по 08.08.2018р. заборгованість по заробітній платі за 30 календарних днів склала 3723 грн.

Таким чином, судом встановлена сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 8756,83 коп. (195,85грн.+310,38грн.+744,60грн.+3723грн.=8756,83 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачці. Колегія суддів також погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, а також з розрахунками суду та сумою, яка підлягає стягненню.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої існтанції щодо матеріальні збитки, пов`язані з лікуванням позивачки, у розмірі 1 732,77 грн. є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню (т. 2 а.с. 70-71).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вищевказаних позовних вимог. Рішення суду першої інстанції в цій частині винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування в цій частині.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач офіційно працювала, з наданням іншої трудової книжки, протягом другої половини 2018 року та в 2019 році юрисконсультом в КП Дніпропетровська обласна станція переливання крові та в КЗ Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини ДОР, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дані доводи не підтверджуються будь-якими належними, допустимими та достатніми доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Стосовно позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди колегія виходить з наступного.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. виходив з їх обгрунтованості.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Судом встановлено, що дійсно відповідачем було допущено порушення законних прав ОСОБА_1 щодо її звільнення та своєчасної виплати заробітної плати, що підтверджується матеріалами справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, вимог розумності та справедливості, обсягу моральних страждань позивача, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції не відповідає вимогам розумності та справедливості, тому колегія суддів враховуючи викладені вище обставини, встановивши факт порушення трудових прав ОСОБА_1 , у зв`язку з незаконним звільненням, що спричинило моральні переживання позивачки через неправомірність дій роботодавця, втрату сталих життєвих зв`язків, неможливість виконувати звичну роботу, необхідність вживання додаткових зусиль для організації свого життя; зважаючи на характер і тривалість моральних переживань, виходячи із засад розумності, виваженості та співмірності, вважає за необхідне зменшити її розмір до 5 000 грн.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу.

Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що витрати співмірні зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт: приймав участь у судових засіданнях 30.10.2018р., 20.11.2018р., 17.12.2018р., 22.01.2019р., 18.02.2019р., 21.03.2019р., 23.04.2019р., 01.07.2019р., 06.08.2019р., 17.09.2019р., 23.10.2019р., 01.11.2019р. , 27.11.2019р., складав позовну заяву, заяви про уточнення позовних вимог, клопотання про витребування доказів, клопотання про доручення доказів, інші клопотань та заяви, що долучені до матеріалів справи, підготував відповіді на відзив, представляв інтереси позивачки в суді, знайомився з великим обсягом доказів, надавав консультативну правову допомогу позивачці.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

У відповідності з п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 3, 4 ст. 137 ЦПК України визначено підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосудді № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суд України, так, пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багато аспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складання позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

В матеріалах справи наявні ордер (т. 1 а.с. 46), копія свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю (т. 1 а.с. 44), копія договору про надання професійної правничої допомоги від 09.08.2018р. зі змісту якого вбачається, що сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару за надання правничої допомоги у розмірі 30 000 грн. (п. 3.1) (т. 1 а.с. 40-43), копія додаткової угоди № 1 від 09.08.2018р. до договору про надання професійної правничої допомоги (т. 2 а.с. 166), квитанція до прибуткового касового ордеру (т. 1 а.с. 151 на звороті), якою підтверджено сплату позивачкою на користь адвоката витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн., письмовий опис робіт (наданих послуг) професійної правової допомоги наданих адвокатом за договором від 09.08.2018р. (т. 1 а.с. 167).

Приймаючи до уваги вищевказані докази, часткове задоволення позовних вимог; наведення в позові попереднього розрахунку суми судових витрат (т. 1 а.с. 7); враховуючи складність справи, кількість та тривалість проведених судових засідань з участю представника позивача; приймаючи до уваги представлення суду письмового опису робіт (наданих послуг) професійної правової допомоги наданих адвокатом за договором від 09.08.2018р. (т. 1 а.с. 167) у наведеному вище розмірі, - колегія вважає, що стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу правову допомогу в розмірі 30 000,00 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги стосовно витрат на правничу допомогу є необгрунтованими та жодним чином не спростовані.

Крім того, колегія суддів хоче зауважити, що суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, відповідач по справі за весь час розгляду справи вказаним правом не скористався та не подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також не надав будь-яких доказів щодо доведення неспівмірності вказаних витрат.

Враховуючи вищевикладене апеляційна скарга Комунального закладу Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині стягненння моральної шкоди шляхом зменшення її розміру, в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду змінено в частині стягнення моральної шкоди, судовий збір за подання позову стягнутий рішенням суду на користь позивача у розмірі 704,80 грн. зміні не підлягає.

Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача по справі на користь апелянта судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057,20 грн.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального закладу Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року в частині стягнення моральної шкоди змінити шляхом зменшення розміру з 15 000 грн. до 5 000 грн.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального закладу Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров