Справа № 639/8275/19
Провадження № 2/639/487/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В. В.,

за участю секретаря Лойко В.М., Єрьоміна А.О., Панікарук В.В., Хараман Д.І., Безбородько І.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу №639/275/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Яна Миколаївна про визнання заповіту недійсним, суд

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Яна Миколаївна про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_5 . Після йог смерті відкрилася спадщина. Позивач звернулася до нотаріальної контори з метою оформлення спадщини після смерті батька, де її повідомили про те, що за життя ОСОБА_5 склав заповіт на ім`я ОСОБА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М.

Позивач зазначає, що її батько на протязі останніх років тяжко хворів, неодноразово лікувався в умовах стаціонару, зокрема в Харківській обласній туберкульозній лікарні №1, а також амбулаторно за місцем проживання. Лікування не повертало батька до повноцінного стану, зокрема, психічного. Крім того, ОСОБА_5 страждав алкоголізмом, перебував на обліку у лікаря-нарколога , багато разів кодувався від алкогольної залежності.

На думку позивача, спірний заповіт повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки заповідач ОСОБА_5 , який не був позбавлений судом дієздатності, вчинив заповіт у момент, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Крім того, на думку позивача, заповіт повинен бути визнаний недійсним, оскільки волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним і не відповідало його волі.

Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Яна Миколаївна про визнання заповіту недійсним. Призначено підготовче судове засідання.

19 грудня 2019 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив суд відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 посилаючись на те, що позов є необґрунтований та не підтверджується належними та допустимими доказами.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 639/8275/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Яна Миколаївна про визнання заповіту недійсним. Призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про виклик в судове засідання свідків.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано з Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради обласного протитуберкульозного диспансеру № 1 медичну документацію ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 вересня 2020 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Найдьонової О.Г. про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Призначено у цивільній справі № 639/8275/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Яна Миколаївна про визнання заповіту недійсним, посмертну судово-психіатричну експертизу. Провадження у справі зупинено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року поновлено провадження у справі № 639/8275/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Яна Миколаївна про визнання заповіту недійсним, призначено судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.12.2020 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, судом прийнята відмова позивача ОСОБА_1 та її представника від раніше заявленого клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_5 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Найдьонова О.Г. заявлений позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені у рішенні вище.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Масло П.П. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Я.М. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування позову, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 . ( а.с. 9)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. ( а.с. 8)

Після його смерті відкрилася спадщина.

Як пояснила суду позивач ОСОБА_1 до складу спадщини, яка залишилися після смерті її батька, входить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У встановлений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_5 . Однак, нотаріусом їй було повідомлено, що померлий за життя склав заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_3 .

З заповіту від 05 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М. вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він за законом буде мати право заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ( а.с. 30 )

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно ч.1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зазначила, що її батько на протязі останніх декілька років свого життя тяжко хворів на туберкульоз, у зв`язку з чим неодноразово лікувався як амбулаторно, так і в умовах стаціонару. Крім того, ОСОБА_5 страждав на алкоголізм, перебував на обліку у лікаря-нарколога , багато разів кодувався від алкогольної залежності. На думку позивача, ОСОБА_5 в момент складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З даних підстав вона і просить визнати спірний заповіт недійсним. Також зазначає, що волевиявлення заповідача не було вільним.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти:

1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;

2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);

3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Так, у частині першій статті 225 ЦК України визначено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

За клопотанням позивача та її представника судом з медичних установ була витребувана інформація щодо проходження лікування ОСОБА_5 та медична документація на його ім`я.

Так, з Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна туберкульозна лікарня №1» надійшли медичні карти стаціонарного хворого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за період з квітня 2016 року по січень 2019 року. ( а.с. 78)

З відповіді Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний протитуберкульозний диспансер №1» від 04.03.2020 року за №334 вбачається, що гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за медичною допомогою до даного медичного закладу не звертався, стаціонарне лікування в умовах КНП ХОР «ОПТД №1» не отримував. Аутопсія померлого ОСОБА_5 в умовах патологоанатомічного відділення КНП ХОР «ОПТД №1» не проводилась. ( а.с. 82)

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є лікарем - фтизіатром ОКПД №7. ОСОБА_5 проходив лікування в даному медичному закладі з діагнозом туберкульоз. Починаючи з 2014 року він потребував постійного лікування в умовах стаціонару. Його поведінка була адекватна, при спілкуванні поводив себе звичайно. ОСОБА_3 це єдина людина, який піклувався про ОСОБА_5 , відвідував його.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є колишньою дружиною померлого ОСОБА_5 , позивач це її донька. В 90-ті роки ОСОБА_5 зловживав спиртними напоями. Також їй відомо, що він мав хронічне захворювання на туберкульоз, у зв`язку з чим приймав ліки.

Для визначення наявності визначеного у ст. 225 ЦК України стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 103 ЦПК України призначає судово-психіатричну експертизу у разі, якщо з цього приводу зацікавлений учасник справи заявив відповідне клопотання, що відповідає принципу змагальності та диспозитивності.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення сторона не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення місцевим судом оскаржуваного судового рішення (далі ЦПК України 2004 року), зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 462/3286/16-ц (провадження № 61-5896св18).

За клопотанням позивача та її представника для з`ясування питання «Чи міг ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на час складання заповіту ІНФОРМАЦІЯ_5 в силу свого стану здоров`я, віку і розвитку, правильно розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки та керувати ними? Чи страждав ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на будь-який психічний розлад на час складання заповіту ІНФОРМАЦІЯ_5 ?» ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 вересня 2020 року по даній цивільній справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3».

Згідно листа КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» від 30.10.2020 року за № 519, матеріали цивільної справи № 639/8275/19 повернуті без виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова про призначення комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_5 , оскільки для проведення експертизи необхідно додати: відомості про звернення ОСОБА_5 за амбулаторною медичною допомогою до лікаря-психіатра та лікаря-нарколога за місцем проживання, і якщо таке було, то додати медичну документацію. ( а.с. 151)

В подальшому позивач ОСОБА_1 від проведення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_5 відмовилася.

Медичних документів, які б ставили під сумнів спроможність спадкодавця підписати спірний заповіт, чи свідчили про те, що він при посвідченні спірного заповіту перебував під впливом психотропних лікарських засобів, або що він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, - матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. ( ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України)

Суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши показання свідків, пояснення учасників судового розгляду, надану до суду медичну документацію, встановивши, що оскаржуваний заповіт відповідає вимогам статі 1247 ЦК України, відсутність доказів, що могли б ставити під сумнів дієздатність померлого ОСОБА_5 на момент підписання заповіту, дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивачем не спростована передбачена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину, оскільки вона не довела, що в момент складання заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 за недоведеністю.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 82, 89, 133, 141, 206, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 30, 203, 204, 225, 1233, 1234, 1247, 1248, 1257 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Яна Миколаївна про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

3-тя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Яна Миколаївна, знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, буд. 123, офіс 23.

Повний текст рішення складено 22.12.2020 року.

Суддя В. В. Труханович