17 квітня 2020 року м. Волноваха
Волноваський районний суд Донецької області в складі:
головуючої судді Чальцевої Т.В.,
за участю секретаря судового засідання Сєрих І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха, у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №221/1249/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила права на житло,
19.02.2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав її рідному батьку, з яким вона 20.08.2003 року уклала договір довічного утримання.
За згодою батька у будинку 16.09.2011 року був зареєстрований її рідний син відповідач ОСОБА_2 , 1982 року народження.
У 2014 році батько позивача помер і згідно договору довічного утримання за нею було зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 .
У 2012 році відповідач створив сім`ю і став мешкати у селищі Молодіжне Оленівської селищної ради Волноваського району, яке з 2014 року стало тимчасово окупованою територією. На не окуповану територію відповідач не виїзний.
Позивач також зазначає, що у неї виникла необхідність зняти будинок з реєстрації, так як хоче продати його, бо мешкає у квартирі. Утримувати будинок і квартиру в неї не має ні фізичних сил, ні фінансових. Купівлю-продаж може укласти тільки за відсутності реєстрації сина, позасудовим шляхом це неможливо. Оскільки відповідач без поважних причин у будинку не проживає більше року, вважає його таким, що втратив право користування цим житлом, у зв`язку з чим, вона звернулася до суду і просить визнати його таким, що втратив право користування житлом.
Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року відкрито провадження у справі.
Позивач в судове засідання не з`явилася, у позові зазначила про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає, не заперечує проти прийняття заочного рішення по справі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Волноваського районного суду Донецької області судової влади України, заяву про причину неявки суду не надав, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Відзив відповідача на позовну заяву до суду не надходив.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач є власниками жилого будинку за АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі власності на підставі договору довічного утримання, зареєстрованого в реєстрі за №1991 від 20.08.2003 року, посвідченого державним нотаріусомВолноваської державної нотаріальної контори Степаніщенко Л.І. (а.с. 6).
Із наявної у матеріалах справи копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 28413462) від 22.10.2014 року, виданого державним реєстратором реєстраційної служби Волноваського районного управління юстиції Донецької області Мацегорою І.О., вбачається, що власником житлового будинку за АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання №1991 від 20.08.2003 року (а.с. 7).
Із наявної у матеріалах справи копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 07.05.1998 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 4).
Із наявної у матеріалах справи копії свідоцтва серії НОМЕР_2 про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого Волноваським районним відділом РАЦС Донецької області вбачається, що позивач є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).
Про те, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 вбачається з копії Домової книги для прописки громадян (а.с. 9-11).
Із наявного у матеріалах справи Акту обстеження жилого будинку від 17.02.2020 року, виданого головою громадського квартального комітету Завгородньою О.А. вбачається, що під час обстеження будинку АДРЕСА_1 встановлено, що в будинку зареєстрований ОСОБА_2 , 1982 року народження, який не проживає у вказаному будинку з 2012 року і по теперішній час. На даний момент в будинку ніхто не проживає (а.с. 12).
Згідно довідки Військово-цивільною адміністрацією міста Волноваха Волноваського району Донецької області №379 від 17.02.2020 року виданої ОСОБА_3 , 1952 року народження вбачається, що вона дійсно є власником будинку АДРЕСА_4 . За даною адресою зареєстрований син - ОСОБА_2 , 1982 року народження (а.с. 13).
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає застосувати наступні норми права.
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом Української РСР та Цивільним кодексом України.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.
Звертаючись до суду з позовом про захист права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач фактично просить застосувати норми цивільного законодавства лише щодо захисту права власності.
Між тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.
У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідача у належному їй на праві власності будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 права користування житловим приміщенням за адресою:АДРЕСА_5 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 223, 263, 265, 280 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила права на житло - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_4 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявоювідповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Т.В. Чальцева