Ухвала

Іменем України

16 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 307/3240/16-ц

провадження № 61-6310ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Краснянська сільська рада,

треті особи: Управління Держгеокадастру в Тячівському районі, сектор реєстрації речових прав Тячівської районної державної адміністрації,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2019 року у складі судді Бобрушко В. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у складі колегії судді: Каштана Б. П., Джуги С. Д., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Краснянської сільської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру в Тячівському районі, сектор реєстрації речових прав Тячівської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні проїздом, визнання дій протиправними та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, скасування права власності та рішення про державну реєстрацію цього права.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у 1961 році її чоловіку ОСОБА_4 наданий дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,07 га, виділеній рішенням Дубівської сільської ради депутатів трудящих від 25 квітня 1960 року № 22.У 1963 році будівництво житлового будинку та господарських споруд завершено, а до 1991 року також завершено будівництво літньої кухні. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. У 2016 році відповідачі повністю закрили проїзд від її домоволодіння на центральну дорогу (вулицю), захопивши частину земельної ділянки, яка перебуває у володінні територіальної громади - Краснянської сільської ради.

Позивач зазначала, що відповідачі незаконно захопили дорогу (проїзд) загального користування і зробили неможливим вільний доступ до її будинку та користування ним (завезення дров, сіна тощо), а Краснянська сільська рада всупереч своїм попереднім рішенням дозволила передачу відповідачам у власність, без погоджень із нею, сусідньої земельної ділянки разом із дорогою загального користування (проїздом), який веде до її земельної ділянки згідно з технічною документацією про встановлення меж у натурі.

Із урахуванням наведених обставин, позивач після збільшення позовних вимог просила:

- усунути перешкоди зі сторони відповідачів у користуванні землями загального користування (проїздом) від центральної вулиці Миру у с. Красна Тячівського району Закарпатської області до її двору шляхом заборони їм учинення будь-яких дій із блокування проїзду (дороги), закриття воріт, дверцят, учинення перешкод у в`їзді до її домоволодіння і виїзді із домоволодіння на центральну АДРЕСА_1 ;

- визнати протиправними дії і рішення восьмої сесії сьомого скликання Краснянської сільської ради від 03 листопада 2016 року у частині затвердження протоколу погодження меж і затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 площею 0,08 га на АДРЕСА_1 та скасувати вказане рішення;

- скасувати в Державному земельному кадастрі реєстрацію земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:003:0072, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер :04:003:0072, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, номер запису про право власності 19307672 від 01 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 244, скасувати рішення про державну реєстрацію цього права в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, від 03 березня 2017 року індексний номер 34137766.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року вказану касаційну скаргу повернуто заявнику.

Ухвала Верховного Суду від 27 лютого 2020 року отримана ОСОБА_1 17 березня 2020 року, що підтверджується інформацією про відстеження відправлення за трек-номером із сайту Укрпошти.

31 березня 2020 року ОСОБА_1 вдруге звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2020 року.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 31 березня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди не урахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/5635/13-ц (провадження № 14-122цс18), від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження (частина шоста статті 394 ЦПК України).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судом установлено, що згідно з рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 .

Рішенням 10 сесії 7 скликання Краснянської сільської ради від 22 лютого 2017 року затверджено матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення та відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки :04:003:0072, на АДРЕСА_1 та передано у власність ОСОБА_2 вказану земельну ділянку.

Комісія з питань земельних ресурсів Краснянської сільської ради щодо вирішення спірного питання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виїхавши на місцевість встановила, що межі земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проходять згідно з обмірами земельної ділянки, проведеної представником замовника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 .

Із пояснювальної записки до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки проходять по межових знаках згідно з актом прийомки-передачі межових знаків, погодженого власником земельної ділянки, суміжними землекористувачами і землевласниками і виконавцем. Проїзд між зазначеними земельними ділянками не відображений.

Судом також досліджені википіровка з Генерального плану с. Красна, наданні сторонами збірні кадастрові плани земельних ділянок на АДРЕСА_1 , із яких не вбачається наявність проїзду до земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із положеннями статей 91, 96 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Статтею 152 ЗК України передбачено право землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду, позивач посилалася на те, що земельні ділянки сторін роз`єднанні землями загального користування (проїздом), які забезпечують позивачеві прохід із території її будинку до центральної вулиці. Позивач вказувала, що відповідач незаконно приватизував вказані землі загального користування (проїзд), чим порушив її права як землекористувача.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зобов`язана була надати суду належні докази, які б підтверджували існування земель загального користування (проїзду) між земельними ділянками сторін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, із яким погодився й апеляційний суд, оцінивши надані сторонами докази та встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не довела належними доказами те, що між земельними ділянками сторін розміщені землі загального користування - проїзд від центральної вулиці до її будинку, розміри такого проїзду, його конкретне місце розташування.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що права позивача як землекористувача є порушеними, а тому вимоги про усунення їй перешкод у користуванні землями загального користування (проїзду), скасування рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у приватну власність, скасування рішення про державну реєстрацію прав є безпідставними.

Наведені заявником доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Верховний Суд зазначає, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Посилання заявника на постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/5635/13-ц (провадження № 14-122цс18), від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19) є безпідставними, оскільки висновки суду у цих справах не містять встановлених фактичних обставин, які мають істотне значення для таких справ, та висновків щодо застосування норм матеріального права, що унеможливлює вирішення питання про подібність правовідносин і, відповідно, неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Краснянської сільської ради Тячівського району, треті особи: Управління Держгеокадастру в Тячівському районі та сектор реєстрації речових прав Тячівської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні проїздом, визнання дій протиправними та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, скасування права власності та рішення про державну реєстрацію цього прававідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик