Справа №478/1983/19 пров. №2/478/49/2020
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2020 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі : головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Ломаги Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 до Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,

В с т а н о в и в:

В грудні 2019 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовною заявою до Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 . Позивач вважала, що після смерті батька будь-якого спадкового майна взагалі не залишилося, оскільки не володіла жодною інформацією з цього приводу. Так, в жовтні 2019 року позивач звернувшись із заявою до відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та одержавши письмову відповідь на своє звернення, довідалася про те, що за життя на ім`я спадкодавця - ОСОБА_5 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 10.06.1996 року на земельну частку (пай) площею 9,29 умовних кадастрових гектарів, яка 05.05.2000 року була успадкована її рідним братом ОСОБА_6 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Казанківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 05.05.2000 року, який в подальшому розпорядився цим спадковим майном на власний розсуд, уклавши договір дарування від 24.05.2000 року. У 2000 році ОСОБА_6 помер.

Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.05.2000 року, видане Казанківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області ОСОБА_6 як спадкоємцю майна ОСОБА_5 , є недійсним, оскільки ОСОБА_6 цілком свідомо, а також умисно замовчав інформацію про наявність інших спадкоємців за законом, тим самим увівши в оману посадову особу Казанківської державної нотаріальної контори, надавши їй завідомо неправдиву інформацію з цього приводу, оформив спадщину лише на себе.

Посилаючись на викладене, представник позивача просив визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 травня 2000 року, за реєстровим №1156, видане на ім`я ОСОБА_6 , недійсним.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2020 року залучено до участі у цивільній справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідачаКазанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Ломага Д.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, за правилами ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 73 років, про що 11 травня 1999 року складено відповідний актовий запис за №7, місце смерті - село Новоолександрівка Казанківський район Миколаївська область, місце державної реєстрації - виконавчий комітет Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть (копія), виданим повторно, серії НОМЕР_2 (а.с.12).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває на території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, розміром 9,29 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало спадкодавцеві на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 (копія) (а.с.45-47).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ч.ч.4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами цього Кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовується ЦК УРСР 1963 року, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги те, що спадкодавець ОСОБА_5 помер до набрання чинності ЦК України 01.01.2004 року, то до правовідносин щодо спадкування слід застосовувати норми ЦК УРСР від 18 липня 1963 року.

Позивач ОСОБА_3 є донькою спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про народження (копія) серії НОМЕР_3 (а.с.10).

Спадкоємцями першої черги за законом, у відповідності до частини 1 статті 529 ЦК УРСР є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Спадкоємцями майна громадянина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , першої черги за законом являється його діти: син ОСОБА_6 та донька ОСОБА_3 .

Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_5 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та чоловік померлої.

Згідно положень статей 549, 554 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Таким чином прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить від його власного волевиявлення.

З копії спадкової справи за №232 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , слідує, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся син спадкодавця ОСОБА_6 , як спадкоємець першої черги за законом, який фактично її прийняв (а.с.38-47).

Відтак, враховуючи, що ОСОБА_6 подавши заяву до державної нотаріальної контори вчинив усі необхідні дії для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , а тому він мав право на спадкування після смерті батька - ОСОБА_5 .

Завідувачкою Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Рожко О.О. , 05 травня 2000 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1156, згідно якого ОСОБА_6 успадкував після смерті ОСОБА_5 право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває на території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, розміром 9,29 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало спадкодавцеві на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 , виданого Казанківською райдержадміністрацією 10 червня 1996 року, на підставі рішення №222-р від 10 червня 1996 року та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за номером 10 від 10 червня 1996 року (а.с.47).

З договору дарування права на земельну частку (пай) від 24.05.2000 року, посвідченого Казанківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області від 24.05.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №1245 (копія) вбачається, що ОСОБА_6 розпорядився своїм спадковим майном шляхом дарування ОСОБА_4 права на земельну частку (пай) розміром 9,29 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с.48).

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим (повторно) Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 29.01.2020 року, актовий запис №708 від 04 червня 2009 року (копія) (а.с.69).

З копії спадкової справи до майна померлого ОСОБА_5 вбачається, що позивачка з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася. Також, позивачка не надала належних доказів щодо вступу в управління або володіння спадковим майном або його частиною.

Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.

Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини).

При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу ОСОБА_3 нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Відомостей про вчинення таких дій позивачем суду не надано та, відповідно, матеріали справи їх не містять.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутня відмова нотаріуса в видачі відповідного свідоцтва позивачу, з належним обґрунтуванням та зазначення правових підстав, а значить така можливість звернення до нотаріуса не втрачена на даний час, посилання позивача на порушення його спадкових прав є безпідставними.

Крім того, як роз`яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст. 13 ЦПК України).

Проте, позивач звернулася до суду з позовом до Казанківської державної нотаріальної контори.

Отже, в даному випадку позов подано до неналежного відповідача.

Враховуючи те, що позивач не надала суду доказів того, що вона в установленому законом порядку подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив їй у видачі указаного свідоцтва, а також те, що позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача, суд приходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на її рахунок.

Керуючись ст. ст.12, 13, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 до Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, віднести на її рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 16.04.2020 року.

Суддя