Номер провадження 2/754/517/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14 грудня 2020 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.,

при секретарі Моторенко К.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сафонов Сергій Леонідович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поповченко Юлія Володимирівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, вимоги якого було зменшено та уточнено під час розгляду справи, до відповідачів про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на спадкове майно.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно, зокрема вищевказану квартиру; садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, кадастровий номер :09:001:1871, цільове призначення: для колективного садівництва, площею 0,06 га; гараж № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі АДРЕСА_6

Як зазначає позивач, вона є єдиним спадкоємцем ОСОБА_7 і 26.04.2016 року вона подала заяву про прийняття спадщини. Також, їй стало відомо, що спадкову справу було відкрито за заявою відповідача ОСОБА_8 . Після спливу 6-ти місяців з часу відкриття спадщини приватним нотаріусом Сафоновим С.Л. не було видано свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона не надавала до спадкової справи оригінали правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності померлої на об`єкти нерухомості, що входять до складу спадщини, а також направлено листа № 115/02-14 від 01.09.2018 року про зупинення нотаріальних дій до вирішення судом справи за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання квартири, придбаної подружжям у період шлюбу, спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

Позивач вказує на те, що спадкодавець ОСОБА_7 володіла вказаною квартирою на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.03.2004 року. Садовим будинком, земельною ділянкою та гаражем спадкодавець володіла на праві спільної сумісної власності, оскільки вони були придбані/отримані в користування в період шлюбу з відповідачем і є спільною сумісною власністю, а право власності на вказані об`єкти не було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.07.2012 року, спір про розподіл майна не розглядався.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається і на те, що 18.11.2016 року всупереч тому, що приватним нотаріусом Сафоновим С.Л. була відкрита спадкова справа та наявна її заява про прийняття спадщини, відповідачем ОСОБА_8 було проведено державну реєстрацію права власності на садовий будинок та земельну ділянку. З метою приховання майна спадкодавця відповідачем ОСОБА_8 02.12.2017 року було відчужено відповідачу ОСОБА_10 будинок та ділянку, яка в подальшому відчужила вказане нерухоме майно відповідачу ОСОБА_3 згідно договорів купівлі-продажу від 28.09.2018 року. Також, відповідачем ОСОБА_8 було відчужено гараж, що підтверджується листом голови ГБК. Позивач вважає, що оскільки частка вказаних будинку та земельної ділянки, яка увійшла до складу спадщини і яку прийняла позивач, вибула з володіння поза її волею і відчужена за договором купівлі-продажу особою, яка не мала на це право, оскільки набула це майно у незаконний спосіб, то необхідно витребувати вказане майно з чужого незаконного володіння.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вона належним чином прийняла спадщину, однак не може отримати свідоцтво про право власності на спадщину в зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на спадкове майно та відсутністю оригіналу правовстановлюючих документів, позивач просила задовольнити її вимоги, а саме визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на Ѕ частину спірного нерухомого майна, витребувати із чужого незаконного володіння це майно, визнати протиправною та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на садовий будинок та земельну ділянку, а також стягнути з відповідача ОСОБА_8 грошову компенсацію за відчуження гаражу в розмірі 56 000, 00 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 21.11.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.02.2019 року витребувано від приватного нотаріуса КМНО Сафонова С.Л. належним чином завірену копію договору купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , номер 1914 від 02.12.2017 року, належним чином завірену копію договору купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер: :09:001:1871) від 02.12.2017 року. Також, витребувано від приватного нотаріуса КМНО Поповченко Ю.В. належним чином завірену копію договору купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , номер 1072 від 25.09.2018 року, належним чином завірену копію договору купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , номер 1073 від 25.09.2018 року. Крім того, витребувано від Комунального підприємства «Баришівське бюро технічної інвентаризації» належним чином оформлені копії матеріалів реєстраційної справи та матеріалів технічної інвентаризації на садовий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 - наступні документи: Технічний паспорт, серія та номер: 431, видавник: Суб`єкт господарювання ФОП ОСОБА_11 ; Довідка, серія та номер: 17/к1, видана 01.09.2016 року СТ «Травневе-3; Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серія та номер: ІІІ-КВ №110694, виданий 16.12.1997 року, видавник Кіровська сільська рада; Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ - 016, виданий 26.09.2016 року, видавник: Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області. Номер запису про право власності: 17594617.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.04.2019 року витребувано у П`ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі належним чином посвідчену копію спадкової справи, що була відкрита після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.06.2019 року витребувано з Бориспільської районної державної адміністрації (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський Шлях, 74) належним чином оформлені копії матеріалів реєстраційної справи та матеріалів технічної інвентаризації на садовий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 , в тому числі наступні документи: Технічнийпаспорт, серіята номер: 431, видавник: Суб`єкт господарювання ФОП ОСОБА_11 ; Довідка, серіята номер: 17/к1, видана 01.09.2016 року СТ «Травневе-3».

25.10.2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просила залишити без розгляду її вимогу про стягнення з ОСОБА_8 на її користь компенсації за відчуження гаражу; визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири; визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, що був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 02.12.2017 року ; витребувати у відповідача ОСОБА_3 Ѕ частину спірного садового будинку та визнати за нею право власності на цю частку, а також визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки та припинити право власності відповідача на неї.

20.12.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_3 на уточнену позовну заяву. У даних запереченнях відповідач вказує на те, що позивач не прийняла спадщину у встановленому законом порядку, оскільки приватний нотаріус їй повідомив про неможливість видачі такого свідоцтва, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач не пояснила, чому вона не надала оригінали таких документів, а також не оскаржувала дії нотаріуса. Натомість, відповідач ОСОБА_8 належним чином оформив свої спадкові права. Відповідач зауважив на те, що угоди купівлі-продажу спірних садового будинку та земельної ділянки укладені згідно вимог чинного законодавства.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив про те, що дійсно 26.12.1973 року між ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_8 було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.07.2012 року. Протягом більш ніж три роки з 26.07.2012 року до 15.11.2015 року ОСОБА_7 не зверталась до суду з позовом про поділ спільно набутого за час шлюбу майна. Вказані особи також не звертались до суду на предмет визначення або виділення в натурі окремої частки цього майна. Відповідач вважає, що позивач безпідставно намагається отримати частку майна, яку він правомірно набув у власність, а тому підстави для задоволення позову відсутні, в зв`язку з чим просив відмовити позивачу в задоволенні її вимог.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.12.2019 року позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про стягнення грошової компенсації за відчуження гаражу залишено без розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.12.2019 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

12.02.2020 року до суду надійшли пояснення третьої особи - приватного нотаріуса КМНО Сафонова С.Л. У даних поясненнях третя особа вказав про те, що на момент посвідчення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку підстав, відповідно до яких власник не мав права відчужувати майно, яке належить йому на праві особистої приватної власності, не було, про що ним, як нотаріусом, було прописано в тексті відповідних договорів, зроблені відповідні відмітки та взяті відповідні заяви, тому особа, яка придбала за відплатним договором це майно відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України є добросовісним набувачем. Третя особа також вказав на те, що земельна ділянка перебувала в особистій приватній власності відчужувача, оскільки була набута у приватну власність шляхом приватизації, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Право власності на садовий будинок виникло у відчужувача в день державної реєстрації 18.11.2016 року, коли він був неодружений, а тому також належить відчужувачу на праві особистої власності. Станом на момент смерті у ОСОБА_7 , а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 , будь-яких документів, що посвідчують право власності на садовий будинок або будь-яких дозволів на будівництво не було, відтак будинок вважається самочинним будівництвом, а в такому випадку до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання того, які були використані в процесі цього будівництва. Посилаючись на викладене, третя особа просив відмовити в задоволенні позову та розглядати справу в його відсутність.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 01.07.2020 року залучено до участі у справі ОСОБА_5 в якості відповідача як правонаступника померлого ОСОБА_8 , а також витребувано від приватного нотаріуса КМНО Сафонова Сергія Леонідовича (належним чином завірену копію спадкової справи №61848270 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 .

30.09.2020 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача ОСОБА_3 , в яких він зазначає про безпідставність позовних вимог, просить захистити його законні права та інтереси як власника та добросовісного набувача майна та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

01.12.2020 року до суду надійшли заперечення представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на уточнену позовну заяву. У даних запереченнях представник відповідача вважає, що позивач не прийняла у передбаченому чинним законодавством порядку спадщину, оскільки 26.04.2016 року вона подала заяву про прийняття спадщини як спадкоємець п`ятої черги. Проте, 13.04.2016 року заяву про прийняття спадщини подав ОСОБА_8 як спадкоємець четвертої черги, оскільки після розірвання шлюбу зі спадкодавцем вони продовжували проживати однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, а тому не встиг звернутись з відповідною заявою до суду, яку на даний час готує його спадкоємець ОСОБА_5 . Представник відповідача вважає, що ОСОБА_8 розпорядився належним йому садовим будинком та земельною ділянкою на законних підставах, скориставшись своїм правом власника. Представник відповідача зауважила і на те, що з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_7 , а також ОСОБА_8 протягом більш ніж три роки з часу розірвання шлюбу не звертались до суду з позовами щодо поділу спільного майна, набутого за час шлюбу. Відтак, представник відповідача вважає, що угоди про відчуження спірного майна були укладені законно, а тому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

14.12.2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача ОСОБА_2 , в яких вона заперечує проти тверджень відповідача ОСОБА_3 та наполягає на тому, що позивач є єдиним спадкоємцем (п`ята черга), а такод вказує на те, що відсутні підтвердження того, що ОСОБА_8 є спадкоємцем четвертої черги. Представник позивача також вважає, що строк позовної давності, передбачений ст.72 СК України в даному випадку не пропущений, а оскаржувані договори вчиненні з порушенням законодавства, оскільки була відсутня згода іншого з подружжя (колишнього подружжя) на відчуження майна. Представник позивача також вважає, що відповідач ОСОБА_5 фактично визнав, що садовий будинок було спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на викладене, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимоги заперечували та просили відмовити в їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

Треті особи - приватні нотаріуси КМНО Сафонов С.Л. та Поповченко Ю.В. в судове засідання не з`явились, надіславши суду листи, в яких просять розглядати справу в їх відсутність.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_6 та третіх осіб на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення сторін та представників, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно (а.с.160, 174 т.1).

За життя ОСОБА_7 з 26.12.1973 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.07.2012 року.

13.04.2016 року ОСОБА_8 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Сафонова С.Л. з заявою про прийняття спадщини (а.с.158 т.1).

26.04.2016 року до приватного нотаріуса КМНО Сафонова С.Л. звернулась позивач з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець п`ятої черги. 28.08.2018 року позивач звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.168, 170 т.1).

Листом № 115/02-14 від 01.09.2018 року приватний нотаріус Сафонов С.Л. повідомив позивача про зупинення нотаріальної дії (а.с.174 т.1).

Висуваючи свої вимоги, позивач наполягає на тому, що є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , однак позбавлена права реалізувати свої спадкові права внаслідок відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно та неправомірне відчуження ОСОБА_8 частини нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечували, вказуючи на те, що позивач не довела, що є спадкоємцем та належним чином прийняла спадщину, а відчуження майна відбулось з дотриманням норм чинного законодавства.

Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини..

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Також, відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтями 1264, 1265 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_7 заповіту не складала. Відтак, спадкування має відбуватись за правилами спадкування за законом. Наявні докази по справі свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_7 п`ятої черги, і даний факт визнано відповідачами.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що позивач, як єдиний спадкоємець, має право на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 . Крім того, судом встановлено, що подавши у встановлений строк заяву про прийняття спадщини позивач є такою, що прийняла цю спадщину у встановленому законом порядку.

Твердження відповідачів про те, що позивач не є спадкоємцем і не довела, що вона у встановленому законом порядку прийняла спадщину, а належним спадкоємцем був ОСОБА_8 , як спадкоємець четвертої черги, суд відхиляє, оскільки ці доводи спростовані вищенаведеними нормами ЦК України. Крім того, на підтвердження того, що ОСОБА_8 є спадкоємцем четвертої черги, відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів.

Також, відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 392 ЦПК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Під час розгляду справи судом також встановлено, і даний факт відповідачами не заперечувався, що позивач не має оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, що позбавляє її можливості належним чином оформити свої спадкові права. З урахуванням вказаних норм ЦК України, а також факту оспорення її прав відповідачами, суд вважає обґрунтованим вимоги позивача про визнання за нею право власності на спадкове майно.

Проте, вирішуючи питання про обсяг спадкового майна та можливість задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, кадастровий номер :09:001:1871, цільове призначення: для колективного садівництва, площею 0,06 га.

Так, квартира АДРЕСА_3 належала померлій ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про право власності від 29.03.2004 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 17.06.2020 року вказану квартиру було визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_5 , як спадкоємцем ОСОБА_8 , право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Відтак, з урахуванням вказаного рішення, спадковим майном є Ѕ частина вищевказаної квартири, на яку суд визнає за позивачем право власності в порядку спадкування за законом, а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Що ж стосується вимог щодо земельної ділянки та садового будинку, то суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Висуваючи вказані вимоги, позивач посилається на те, що вказане спірне нерухоме майно було придбано ОСОБА_8 та ОСОБА_7 під час шлюбу, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя та померлій ОСОБА_7 належала Ѕ частина спірного майна, на яке вона (позивач) має право, як спадкоємець.

Суд відхиляє ці твердження позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) так і норми СК України, оскільки сторони набували майно в період шлюбу, в якому перебували з 1973 року по 2012 рік.

Стаття 22 КпШС України поширює режим спільної сумісної власності подружжя на майно, нажите подружжям за час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» п.4 передбачено, що оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі ст.16 і 17 Закону України «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям у період шлюбу, жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Подібна норма міститься у статті 70 СК України.

Згідно із частинами першою та другою статті 30 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Суд враховує і те, що відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, або у період спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя або цих осіб.

Судом встановлено, що спірну земельну ділянку ОСОБА_8 набув у власність на підставі державного акту про право приватної власності на землю від 16.12.1997 року. Відтак, з урахуванням вищевикладеного, дана ділянка була його особистою приватною власністю і поділу, як спільне майно подружжя, не підлягало. (а.с.45-46 т.2).

Таким чином, ОСОБА_8 правомірно здійснив реєстрацію права власності у відповідних державних реєстрах та мав законні права та підстави на відчуження належної йому на праві приватної власності ділянки.

Право власності ОСОБА_8 на спірний садовий будинок було зареєстровано 18.11.2016 року, тобто після смерті ОСОБА_7 (а.с.33-51 т.2).

В якості підстави для реєстрації будинку на праві власності за ОСОБА_8 надано довідку голови правління садівницького товариства «Травневе-3», відповідно до якої ОСОБА_8 є членом цього товариства та користується вищевказаною земельною ділянкою з 1996 року, на якій знаходиться будинок (а.с.47 т.2). Проте, вказана довідка містить виправлення у даті побудови будинку, що не дозволяє однозначно встановити точний рік його побудови (остаточно зведення, завершення будівництва). В той же час, технічний паспорт на цей будинок видано у 2016 році. Відтак, неможливо достеменно визначити, що цей будинок було зведено та остаточно побудовано під час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що могло б дати підстави вважати цей будинок спільною власністю подружжя.

Крім того, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Оскільки реєстрація на спірний будинок здійснена у 2016 році, то вказаний будинок не може входити до складу спадкового майна, оскільки він був приватною власністю ОСОБА_8 , а тому відсутні підстави для визнання позивачем права власності на Ѕ частину садового будинку.

Крім того, відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 264 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, ст. 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Стороною відповідачів було заявлено про пропуск строку позовної давності.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_7 з моменту розірвання шлюбу по день своєї смерті, тобто більше трьох років) до суду не зверталась, право власності за собою на спірне майно не визнавала, а також не ставила питання про визнання цього майна спільним майном подружжя. Відтак, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок спільним майном подружжя, а тому вважає, що ОСОБА_8 , як власник, правомірно розпорядився цим майном. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо цього нерухомого майна.

Інші доводи сторін на висновки суду не впливають та підстав для повного задоволення вимог чи повної відмови у їх задоволенні не дають.

За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири є обґрунтованими і доведеними належними та допустимими доказами. В той же час, в задоволені інших вимог належить відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність.

Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України стягує з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 5300,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 12, 76, 77, 81, 392 ЦПК України, 316, 317, 319, 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, 1225,1258, 1264, 1265, 1269, 1296, 1297 ЦК України, 57, 70, 72 СК України, КпШС, закону України "Про власність", суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 5300 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 21 грудня 2020 року.

Суддя