Ухвала

17 квітня 2020 року

місто Київ

справа № 462/6206/17

провадження № 61-5784ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, задовольняючи позов врахував пояснення відповідача, відповідно до яких з 1997 року він у спірній квартирі не проживає.

Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача, що з лютого 2018 року почав навідуватися до спірної квартири, час від часу проживати там, перевіз особисті речі, оскільки такі дії відповідач вчинив після звернення позивача до суду із цим позовом.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Здійснено розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції не врахував, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Суд апеляційної інстанції врахував пояснення відповідача, які не спростовані позивачем, що акти, складені житловими органами про непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні, складені для отримання субсидії.

Також враховано пояснення третьої особи, яка є матір`ю сторін, зареєстрована та проживає у спірній квартирі, яка позов не визнала з тих підстав, що відповідач не проживає у зазначеному житловому приміщенні з поважних причин, зокрема, через неприязні відносини з позивачем.

Врахувавши правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження

№ 61-37646св18), суд апеляційної інстанції зазначив, що повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. За наведених обставин наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

23 березня 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник визначила:

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права;

- від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18), на який посилався суд апеляційної інстанції щодо покладення на позивача обов`язку доведення факту відсутності відповідача у житловому приміщенні, понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки, необхідно відступити.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

В оцінці наведених заявником підстав для відкриття касаційного провадження у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18), необхідно виходити з такого.

На обґрунтування такої підстави заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи зазначені правові висновки, поклав на позивача надмірний тягар доказування щодо відсутності поважності причин непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки.

Такі доводи необхідності відступлення від правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах зводяться до незгоди заявника із оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції в частині оцінки доказів, на які посилалася позивач на обґрунтування позовних вимог.

Також Верховний Суд визнає помилковими аргументи заявника, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18), не відповідають попереднім висновкам Верховного Суду України у подібних правовідносинах, оскільки такі доводи не містять належного обґрунтування невідповідності таких висновків, зазначені без посилання на конкретні випадки, судові справи (провадження) тощо.

За наведених обставин Верховний Суд враховує, що умовою відкриття касаційного провадження за пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України є вмотивування обґрунтованої необхідності відступлення від певного правового висновку.

За відсутності у поданій скарзі такого обґрунтування Верховний Суд визнає, що заявником не виконані умови касаційного оскарження зазначеного судового рішення.

Підсумовуючи, Верховний Суд визнає наведену заявником підставу касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції такою, що не була належним чином обґрунтована, відповідно до пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд визнає наведену заявником підставу касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції помилковим приводом для обґрунтування права на касаційне оскарження, що виключає з наведених підстав відкриття касаційного провадження.

Інших підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України ОСОБА_1 не навела.

Верховний Суд робить висновок, що у поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судового рішення. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Доводи про здійснення оцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, що визначенні статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконала вимоги процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не прийняти до розгляду та повернути заявникові.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний