Провадження №2/525/8/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.01.2020 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., при секретарі Хоменко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша київська державна нотаріальна контора-державний нотаріус Панченко Людмила Євгенівна про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_1 вбачається, що він є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідач у справі ОСОБА_2 є його братом. Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина. Він, ОСОБА_1 , звернувся до приватного нотаріуса Галущенко Н.М. з заявою про прийняття спадщини. Батько ОСОБА_3 помер у 2015 році. Вважає, що його, ОСОБА_1 право на отримання спадщини після смерті матері було порушено у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину відповідачу ОСОБА_2 на одну другу частину житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 одноосібно було видано свідоцтво на весь спірний житловий будинок за вищевказаною адресою, проте даний житловий будинок був збудований батьками позивача та відповідача під час шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторним) від 31.10.1975 року НОМЕР_1 , виданим Миколаївським міськвідділом РАГС, в якому зазначено, що шлюб укладено 29.10.1957 року.

Також позивач вказує, що після смерті батька ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 не повідомив нотаріуса про те, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя (батьків). Після смерті матері ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини і повідомив, що до складу спадкового майна спадкодавці повинна увійти одна друга частина спірного будинку, проте з Державного реєстру стало відомо, що дане майно вже отримано у власність відповідачем ОСОБА_2 . Тобто, як вважає позивач у справі, його право успадкувати одну другу частину будинку, що належала матері на праві спільної сумісної власності порушено.

Позивач ОСОБА_1 посилається на ряд положень ЦК України, СК України зазначає, що одна друга частина будинку за адресою АДРЕСА_1 належала як частка у спільній сумісній власності на момент смерті ОСОБА_4 , після її смерті повинна увійти до складу спадщини, яку прийняв її син ОСОБА_1 , при цьому, відповідач у справі приховав від нотаріуса, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя (батька та матері), що мати жива і є власницею однієї другої частки вищевказаного будинку, що дало змогу відповідачу незаконно отримати свідоцтво про право на спадщину за законом серія та номер 15-1414, що видане 06.11.2015 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. Позивач, відповідно вважає, що вищевказане свідоцтво є недійсним в силу закону.

Посилаючись на вищевикладене, позивач у справі звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати частково на одну другу частину недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 15-1414, видане 06.11.2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Панченко Л.Є., скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25925812 від 06.11.2015 року 15:13:43, ОСОБА_5 , Перша київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ та стягнути з відповідача у справі судові витрати (а.с.а.с.2-5).

04.01.2019 року до Великобагачанського районного суду Полтавської області надійшли з Деснянського районного суду м. Києва згідно ухвали судді Грегуля від 19.10.2018 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , який звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Перша київська державна нотаріальна контора-державний нотаріус Панченко Людмила Євгенівна про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

З урахуванням положень ст.32 ЦПК України про те, що спори про підсудність не допускаються, ухвалою судді Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10.01.2019 року було відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі і підготовче засідання призначено на 14.02.2019 року (а.с.28). Копію позовної заяви з додатками було направлено відповідачу та третій особі; встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Також, згідно даної ухвали судді від 10.01.2019 року витребувано від державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Людмили Євгенівни інформацію про прийняття спадщини та про наявність заповіту після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та чи надходили претензії кредиторів. Також, витребувано від Першої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, де спадкодавцем є ОСОБА_3 , 1930 р.н., в рамках якої було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 15-1414, виданий 06.11.2015 року (яке стосується заявлених позовних вимог) (а.с.а.с.28,32,33,34).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 копію позовної заяви з додатками отримав 19.01.2019 року, відзиву на позов в порядку ст.178 ЦПК України до проведення підготовчого засідання у справі до суду не подавав.

Від Першої київської державної нотаріальної контори до суду надійшов лист про проведення розгляду справи у відсутність їх представника (а.с.38).

14.02.2019 року підготовче засідання у справі було відкладено за клопотанням сторін у справі на 13.03.2019 року, про день і час його проведення повідомлені учасники справи в порядку ст.ст.128-131 ЦПК України.

Також, 14.02.2019 року до Великобагачанського районного суду Полтавської області з Першої київської державної нотаріальної контори надійшло повідомлення та Інформаційна довідка зі спадкового реєстру про те, що спадкова справа №7/2018 щодо майна померлої ОСОБА_4 заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. (а.с.а.с.42-43).

14.02.2019 року до Великобагачанського районного суду Полтавської області з Першої київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №938/2015 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 (а.с.а.с.44-78).

14.02.2019 року судом, з метою належного та оперативного проведення підготовчого провадження у справі було сформовано та направлено запити до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. щодо надання суду витягу з реєстру заповітів та інформації про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.а.с.83-84). Проте, від даного приватного нотаріуса до суду 26.02.2019 року надійшов лист (з Інформаційними довідками зі спадкового реєстру та з реєстру заповітів) про те, що для надавання суду копій документів зі спадкової справи після смерті ОСОБА_4 їй необхідно направити ухвалу суду про забезпечення доказів.

12.03.2019 року до Великобагачанського районного суду засобами електронного зв`язку від відповідача у справі надійшло письмове клопотання про витребування доказу, з посиланням на положення ст.84 ЦПК України, тобто про витребування з архіву Миколаївського міського відділу РАЦС (у клопотанні вказана адреса місцезнаходження: 54000, м. Миколаїв Миколаївської області, вулиця Московська, 13) належним чином завіреної копії Свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

13.03.2019 року було винесено ухвалу про відкладення підготовчого засідання в зв`язку з витребуванням доказів, відповідно до даної ухвали витребувано в строк до 28.03.2019 року з архіву Миколаївського міського відділу РАЦС (у клопотанні вказана адреса місцезнаходження: 54000, м. Миколаїв Миколаївської області, вулиця Московська, 13) належним чином завіреної копії Свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також у строк до цього ж числа витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. копію спадкової справи №7/2018 року, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21.03.2019 року до суду засобами електронного зв`язку з архіву Миколаївського міського відділу РАЦС направлена ксерокопія свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 01.02.1996 року зроблено запис за № 119, місце реєстрації відділ реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва (а.с.121).

22.03.2019 року до Великобагачанського районного суду Полтавської області від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. надійшла копія спадкової справи №7/2018 щодо майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.а.с.122-142).

16.04.2019 року до Великобагачанського районного суду Полтавської області від Дніпровського районного у м. Києві відділу Державної реєстрації актів цивільного стану від 04.04.2019 року №865/17.6-09 надійшла копія актового запису про розірвання шлюбу №119 від 01.02.1996 року відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.а.с.156-157).

12.06.2019 року по даній цивільній справі було проведено підготовче засідання, про що постановлена відповідна ухвала суду і справу призначено до розгляду по суті з повідомленням учасників справи (а.с.а.с.172-173).

В судове засідання 21.01.2020 року позивач у справі ОСОБА_1 не з`явився, від нього до суду 26.03.2019 року та 16.01.2020 року надійшла заява про підтримання заявлених позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності (а.с.а.с.150,231), при цьому, до заяви, що надійшла до суду 16.01.2020 року додані у письмовому вигляді дебати, де позивачем у справі ОСОБА_1 викладено його позицію з приводу спірних правовідносин, які виникли між сторонами (а.с.а.с.232-238).

В судове засідання 21.01.2020 року відповідач у справі ОСОБА_2 не з`явився, він належним чином сповіщений про день і час розгляду справи. Також, 17.09.2019 року від відповідача у справі ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що він не визнає заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , наводячи відповідні мотиви та просить розглядати дану цивільну справу у його відсутність (а.с.190). Аналогічні за своїм змістом письмові клопотання (названі відповідачем як клопотання) надійшли до суду від даного відповідача 12.11.2019 року (а.с.203), 19.11.2019 року (а.с.205), 12.12.2019 року (а.с.а.с.214-215), 20.12.2019 року (а.с.217), 14.01.2020 року (а.с.а.с.226-227) та 20.01.2020 року (а.с.241).

Враховуючи вищевикладене, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні у відсутність позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ч.2 ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

Суд, дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша київська державна нотаріальна контора-державний нотаріус Панченко Людмила Євгенівна про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задоволенню не підлягають, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір.

Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що даним позивачем у справі при зверненні до суду з відповідним цивільним позовом визначено такий суб`єктний склад учасників справи відповідачем у справі визначено ОСОБА_2 , а третьою особою у справі визначено Першу київську державну нотаріальну контору-державний нотаріус Панченко Людмила Євгенівна (а.с.а.с.2-3).

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 (з урахуванням даних його повторного свідоцтва про народження, його паспорту громадянина України та даних, що містяться у повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження) (а.с.а.с.6,132 (зворот)-133,134-135) народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Миколаїв. Його матір`ю є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.а.с.134-135), його батьком є ОСОБА_3 (а.с.6).

Сторонами у справі також визнається, що ОСОБА_4 є матір`ю відповідача у справі ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Миколаїв (а.с.а.с.53-54). При цьому, даний відповідач у справі суду не надавав документів про підтвердження своїх родинних відносин щодо матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_3 , однак в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України дана обставина визнається позивачем у справі і не оспорюється відповідачем. Крім цього, з витребуваної копії спадкової справи після смерті ОСОБА_3 вбачається, що в цій спадковій справі міститься копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , з якого вбачається, що його батьком є ОСОБА_3 , а його матір`ю є ОСОБА_4 (а.с.55 зворот).

Батько позивача та відповідача у справі ОСОБА_3 , останнім постійним місцем проживання якого було м. Київ, помер ІНФОРМАЦІЯ_7 у віці 84 років в м. Києві, про що відділом реєстрації у м. Києві видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 (а.с.48).

З копії спадкової справи №938/2015, заведеної Першою київською державною нотаріальною конторою (державний нотаріус Панченко Л.Є.) після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 вбачається, що 24.07.2015 року з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_3 , що проживав за адресою АДРЕСА_2 , звернувся ОСОБА_2 , який проживає за цією ж адресою - АДРЕСА_2 (а.с.47). З витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 24.07.2015 року, сформованого державним нотаріусом Панченко Л.Є. вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 заведена спадкова справа №938/2015 Першою київською державною нотаріальною конторою (а.с.51). З довідки ЖБК «Арсеналець-31» від 05.08.2015 року на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що його батько ОСОБА_3 , 1930 р.н. був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 08.12.1994 року і знятий з реєстраційного обліку 19.05.2015 року як померлий (а.с.52).

Також, з наявних матеріалів даної спадкової справи після смерті ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_2 подавалися до нотаріальної контори ряд заяв про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом та на ім`я ОСОБА_2 . Першою київською нотаріальною конторою видано ряд свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 (а.с.а.с.58,59,60,65,66,75).

24.07.2015 року завідувачем Першої київської державної нотаріальної контори було здійснено запит до Бюро технічної інвентаризації з проханням повідомити, на підставі яких документів (коли та ким виданих) зареєстрований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з вказанням номеру запису, номеру в книзі та дату реєстрації в бюро технічної інвентаризації (а.с.56 зворот). Аналогічний запит 01.09.2015 року було повторно направлено виконуючим обов`язки Першої київської державної нотаріальної контори (а.с.57).

Вбачається, що 06.11.2015 року ОСОБА_2 подав до Першої київської державної нотаріальної контори заяву за №3960 у спадковій справі №938/2015 та вказав, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 його батька ОСОБА_3 також залишилося майно, яке складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; зазначив, що вказане майно він прийняв та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.66).

З копії Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 16.09.1993 року, яке видане виконавчим комітетом Устивицької сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що виконавчий комітет даної сільської ради народних депутатів посвідчує, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_3 на праві особистої власності; також вбачається, що дане свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Великобагачанської районної ради народних депутатів №174 від 15.07.1988 року (а.с.67). Також вбачається, що на звороті даного свідоцтва мається реєстраційний напис про те, що зазначені в цьому документі жилий будинок (домоволодіння) в цілому зареєстрований в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за громадянином ОСОБА_3 , запис здійснений в реєстрову книгу №3, реєстраційний номер 485 від 16.09.1993 року (а.с.67 зворот).

З копії Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , який виготовлений 25.08.2015 року ПП «Миргородське підприємство технічної інвентаризації та експертиз «Інвентаризатор» вбачається, що домоволодіння за даною адресою складається з житлового будинку, позначеного в характеристиці будинку, господарських будівель та споруд літерою А-1 (а.с.а.с.68-71), при цьому, в цій характеристиці вказано рік побудови 1991, що є незрозумілим, оскільки в паспорті відсутнє описання про те, з яких підстав інженер з інвентаризації нерухомого май на визначав саме цей рік побудови будинку.

Після сформування 06.11.2015 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.а.с.72-73-по параметрах запит по фізичній особі ОСОБА_3 ), а.с.74 по адресі розташування вищевказаного житлового будинку), 06.11.2015 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. ОСОБА_2 як спадкоємцю першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом НАН 005718; вказано, що спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав, як вказується в цьому свідоцтві, померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом сільської ради народних депутатів с. Устивиця В-Багачанського району Полтавської області 16.09.1993 року згідно рішення виконкому В.Багачанської районної ради народних депутатів №174 від 15.07.1988 року, зареєстрованого в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації 16.09.1993 року в реєстрову книгу №3 за реєстровим номером 485; також у цьому свідоцтві вказується, що даний будинок цегляний, зазначений на плані під літ.А1, загальною площею 102,2 кв.м, житловою площею 37,5 кв.м; спадкова справа №938/2015; дане свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстровано в реєстрі за №15-1414 (а.с.75).

В подальшому, 06.11.2015 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. сформовано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі видачі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину НАН 005716 від 06.11.2015 року, номер у реєстрі 15-1414 на ім`я спадкоємця першої черги за законом ОСОБА_2 (а.с.77).

Також, 06.11.2015 року за індексний номером 25925812 держаним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно актуальна інформація на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 15-1414 від 06.11.2015 року, виданого державним нотаріусом вищевказаної державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. та реєстровано право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (а.с.9 зворот).

З досліджених матеріалів спадкової справи №938/2015, заведеної після смерті ОСОБА_3 вбачається, що його син ОСОБА_1 (позивач в даній цивільній справі) в порядку та строки, передбачені ст.ст.1268-1270 ЦК України, не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 . Також, будь-які інші особи (спадкоємці за законом), крім спадкоємця за законом першої черги сина ОСОБА_2 не зверталися до органу нотаріату з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Вказане також підтверджується і листом завідувача Першої київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 від 06.11.2015 року №9181/02-14 (а.с.65 зворот). Також вбачається, що заповіт ОСОБА_3 за життя не посвідчувався. Також вбачається, що будь-які інші особи (не спадкоємці), не зверталися до нотаріальної контори з приводу будь-яких спірних питань щодо майна померлого ОСОБА_3 .

Мати позивача у справі ОСОБА_1 та відповідача у справі ОСОБА_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 в м. Будапешт Угорщина (а.с.а.с.127 (зворот),128-131).

З копії спадкової справи №7/2018, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.а.с.122-142) вбачається, що 11.04.2018 року з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті матері ОСОБА_4 , яка була зареєстрована та постійно проживала в АДРЕСА_3 (як вказано у заяві ОСОБА_1 ) звернувся син ОСОБА_1 , який проживає за цією ж адресою - АДРЕСА_3 (а.с.а.с.132-133). 10.04.2018 року син ОСОБА_4 ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 на користь її сина ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_3 (а.с.а.с.123-125). Проте, вже 23.04.2018 року син померлої ОСОБА_4 ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. заяву про те, що він відкликає свою попередню заяву про відмову від прийняття спадщини та даною заявою приймає спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.138). Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. від 28.11.2018 року, ОСОБА_2 було відмовлено у видачі ряду свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.141 зворот). 29.11.2018 року ОСОБА_1 подав вищевказаному приватному нотаріусу заяву про те, що він просить призупинити оформлення спадщини на майно його матері ОСОБА_4 у зв`язку зі зверненням до суду щодо спадкового майна (а.с.142 зворот).

Отже, з дослідженої спадкової справи №7/2018 після смерті ОСОБА_4 вбачається, що спадкоємці першої черги за законом-її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку та строки, встановлені ст.ст.1268-1270 ЦК України подали заяви про прийняття спадщини після смерті їхньої матері ОСОБА_4 . Заповіт ОСОБА_4 за життя не посвідчувався.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , він вважає, що його право на отримання спадщини після смерті матері було порушено у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину відповідачу ОСОБА_2 на одну другу частину житлового будинку АДРЕСА_1 , при цьому, його брату ОСОБА_2 одноосібно було видано свідоцтво на весь спірний житловий будинок за вищевказаною адресою, однак даний житловий будинок був збудований батьками позивача та відповідача під час шлюбу; також вказує, що ОСОБА_2 приховав від нотаріуса інформацію про те, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя (батька ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 ), а також ту обставину, що мати сторін у справі жива на час смерті їхнього батька і є власницею однієї другої частки вищевказаного будинку, що дало змогу відповідачу незаконно отримати свідоцтво про право на спадщину.

У своїх письмових клопотаннях (по суті поясненнях) до суду, які відповідач ОСОБА_2 направляв вбачається, що його брат ОСОБА_1 був присутнім на похованні їхнього батька ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їхня мати ОСОБА_4 проживали разом і постійно спілкувалися, відповідно, вони знали про смерть ОСОБА_3 і могли заявляти свої майнові вимоги після смерті ОСОБА_3 , однак цього не зробили; також вказує, що шлюб між батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано і вони між собою домовилися про розподіл майна про те, що батько залишає квартиру АДРЕСА_4 (виписується з квартири і участі в приватизації не бере), а мати не претендує на будинок, що знаходиться в селі Устивиця Великобагачанського району Полтавської області. Також ОСОБА_2 у своїх клопотаннях (по суті поясненнях) вказує, що батько ОСОБА_3 виконав всі умови, відповідно, мати ОСОБА_4 також вважала, що не має право на частку у вищевказаному спірному будинку; вказує, що його брат ОСОБА_1 , знаючи про смерть батька ОСОБА_3 , міг заявляти про право на спадкування в установленому порядку, однак своїй правом не скористався; посилається на те, що він в оману нотаріуса не вводив, а виклав всі обставини згідно інформації і документів, які в нього були на той час.

Як зазначено вище в даному судовому рішенні, в ході розгляду даної цивільної справи було встановлено, що спадкоємець першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3 ОСОБА_1 у встановленому порядку не приймав спадщини після смерті ОСОБА_3 . Також вбачається, що на час смерті ОСОБА_3 був розлучений зі своєю дружиною (матір`ю позивача та відповідача у справі) ОСОБА_4 .

З копії повторного Свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого 31.10.1975 року вбачається, що батьки сторін у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , 1930 р.н. та ОСОБА_4 , 1937 р.н. уклали шлюб 29.10.1957 року, після укладення шлюбу чоловіку присвоєне прізвище ОСОБА_7 , дружині ОСОБА_8 (а.с.10).

З копії актового запису про розірвання шлюбу №119 від 01.02.1996 року вбачається, що шлюб між громадянами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня (рік читається не чітко) (а.с.157). Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 01.02.1996 року серія НОМЕР_3 також підтверджується розірвання шлюбу між громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.121).

Згідно ст.29 КпШС України (яка діяла на час розірвання шлюбу між батьками сторін у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Як вбачається з досліджених матеріалів даної цивільної справи, на ім`я ОСОБА_3 16.09.1993 року виконавчим комітетом Устивицької сільської ради Великобагачанського району Полтавської області було видано Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 згідно з рішенням виконавчого комітету Великобагачанської районної ради народних депутатів №174 від 15.07.1988 року; дане свідоцтво зареєстроване в Полтавському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 16.09.1993 року, про що здійснено запис в книгу 33 за реєстровим номером 485 (а.с.67). В матеріалах справи відсутні докази про скасування рішення як вищевказаного виконавчого комітету Устивицької сільської ради, так і рішення виконавчого комітету Великобагачанської районної ради народних депутатів, на підставі яких було видане вказане вище свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок.

Сукупність наявних у справі доказів, які надані сторонами у справі вказує на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в строки, передбачені ст.29 КпШС України остання виділяла свою частку (одну другу) у спільному майні подружжя, в т.ч. і в житловому будинку АДРЕСА_1 . При цьому, на час смерті колишнього чоловіка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не була його спадкоємцем першої черги за законом, оскільки шлюб між подружжям було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 01.02.1996 року зроблено запис за №119 (а.с.а.с.121,157).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

У відповідності до вимог ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, дружина та діти спадкодавця.

Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 цієї статті).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України).

Згідно частин 1,2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З сукупності досліджених матеріалів справи слідує, що спадкоємець першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3 ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька в порядку та строки, передбачені ст.ст.1268-1270 ЦК України, при цьому, зі змісту доводів позовної заяви та клопотання позивача від 23.03.2019 року вбачається, що він не посилається на те, що йому не було відомо про смерть батька ОСОБА_3 .

Отже, дослідивши докази у справі, що подані сторонами у справі на засадах змагальності і диспозитивності суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 у спірному будинку, що в даний час є предметом спору, після розірвання шлюбу не проживала, будь-яких претензій у встановлений законом строк після смерті ОСОБА_3 не пред`являла, своєї частки в майні спільної сумісної власності подружжя в порядку та строки, передбачені ст.29 КпШС (яка діяла на час розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) не виділяла, отже, на час своєї смерті права на одну другу частку спірного житлового будинку вона не мала, відповідно, її спадкоємець першої черги за законом син ОСОБА_1 не є таким, що може претендувати на одну другу частку у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування на частку матері.

Що стосується доводів позовної заяви ОСОБА_1 та його клопотання від 23.03.2019 року (а.с.150) відносно заяв ОСОБА_2 до відповідного нотаріуса від 22.09.2015 року №3131 та від 06.11.2015 року №3960, то суд зазначає, що зазначення відповідних відомостей у цих заявах само по собі не було перешкодою для можливості подання заяви про прийняття спадщини іншому спадкоємцю першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 його сину ОСОБА_1 , а колишня дружина ОСОБА_3 ОСОБА_4 не входить в коло спадкоємців першої черги за законом згідно ст.1261 ЦК України, оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано. Крім цього, нотаріус, вчиняючи відповідні дії, незалежно від змісту поданих заяв, які приєднуються до відповідної спадкової справи, зобов`язаний перевіряти відповідну інформацію та документи, зокрема, щодо належності того чи іншого майна спадкодавцю і це не залежить від односторонньої волі осіб, які звертаються до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини чи за отриманням свідоцтва про право на спадщину як то за законом, чи за заповітом (у випадку його складення спадкодавцем).

Суд не може погодитися з доводами сторони позивача про необхідність застосування положень ст.ст.60,368 СК України, оскільки даний Кодекс вступив в силу 01.01.2004 року, свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 згідно з рішенням виконавчого комітету Великобагачанської районної ради народних депутатів №174 від 15.07.1988 року на ім`я ОСОБА_3 видано 16.09.1993 року і шлюб між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 01.02.1996 року, тобто під час дії положень КпШС України.

Суд, проаналізувавши доводи відповідача у справі ОСОБА_2 , які викладені в його клопотаннях (по суті поясненнях) щодо розписки ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 від 07.12.1993 року (а.с.116), не приймає їх до уваги, рівно як і саму копію цієї розписки, оскільки дана розписка та сам її зміст не свідчать про поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відповідності до положень чинного на той час законодавства і будь-яких належних доказів про це сторонами у справі суду не надано.

Отже, аналізуючи в своїй сукупності встановлені обставини по справі, доводи та докази сторін у справі, які стосуються змісту заявлених позовних вимог позивача та заперечень сторони відповідача з позиції норм ст.ст.76,77-79,80,81,89 ЦПК України суд приходить до висновку, що позивачем у справі ОСОБА_1 не доведено підстав, на які він посилається та які є такими для прийняття рішення як про скасування частково (на одну другу частину) свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстровий номер 15-1414, що було видане 06.11.2015 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. на ім`я ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , так відповідно, і для скасування рішення державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25925812 від 06.11.2015 року - в межах заявлених позивачем позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.15,16,1216-1218,1220,1261,1268-1270,1296,1297 ЦК України, ст.29 КпШС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.4,11,12,13,76-80,81,83,89,247,259,263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша київська державна нотаріальна контора-державний нотаріус Панченко Людмила Євгенівна про визнання частково недійсним (на Ѕ частину) Свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстровий номер 15-1414, що видане 06.11.2015 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 та скасування рішення державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25925812 від 06.11.2015 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

На виконання п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін: позивач ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_3 ; відповідач ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_2 ; третя особа у справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша київська державна нотаріальна контора-державний нотаріус Панченко Людмила Євгенівна, адреса м. Київ, проспект Перемоги, 11.

Повний текст рішення складений 03.02.2020 року у зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті по судовій справі №548/1190/18.

Суддя В.В.Хоролець