Справа № 344/3896/19
Провадження № 22-ц/4808/578/20
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дітей та стягнення половини додаткових витрат на навчання сина, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Домбровською Г.В. 12 лютого 2020 року, повний текст якого складено 24 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовом про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей та стягнення половини додаткових витрат на навчання сина. Позовні вимоги були мотивовані тим, що призначених рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 серпня 2015 року аліментів у розмірі по 600 грн на дитину щомісячно їй не вистачає на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач також вказувала, що даний розмір аліментів не забезпечує звичайних потреб дітей та їх гармонійний розвиток, і є меншим визначеного законом мінімального розміру аліментів. Крім того, на додаткові навчання сина на курсах англійської мови, математики та хімії нею витрачено 15 166,38 грн, що підтверджується документально. Посилаючись на вищенаведене, а також враховуючи, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі, просила змінити розмір присуджених аліментів, збільшивши їх до 1 500 грн на кожну дитину, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь половину додаткових витрат на навчання сина із суми 15 166,38 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 000 грн додаткових витрат на сина ОСОБА_3 , в задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального права, що призвело до порушення прав її дітей на гідне життя та освіту. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач має незначний дохід, а тому не спроможний сплачувати аліменти на утримання дітей у більшому розмірі, оскільки крім пенсії по інвалідності, компенсації соціальної послуги особі похилого віку, ОСОБА_2 отримує ще й заробітну плату на роботі, де він займає посаду охоронця. При цьому, вказує позивач, даний факт був підтверджений самим відповідачем в суді першої інстанції. Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що відповідач не утримує свою матір, оскільки вона також отримує пенсію від держави. На думку позивача, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що підвищення цін на харчування дітей, забезпечення їх одягом та витрати на освіту не є поважними причинами для збільшення розміру аліментів, оскільки дітям необхідне збалансоване харчування, одяг та шкільне приладдя, а визначеного раніше судом розміру аліментів у сумі по 600 грн на кожного з дітей не вистачає навіть для забезпечення їх життєво необхідним мінімумом на місяць. Також ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що вона самостійно не в змозі утримувати дітей, оскільки отримує мінімальну заробітну плату та допомагає матеріально своєму батькові, 1938 року народження. Не погоджується також позивач ОСОБА_1 з висновком суду щодо стягнення з відповідача 1 000 грн додаткових витрат на навчання сина, оскільки оплата за його навчання підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій на загальну суму 12 315 грн. Апелянт ОСОБА_1 також наголошує, що вона не повинна доказувати факт користування послугами репетитора для додаткового навчання сина, оскільки те, що діти змушені поглиблювати знання для успішної здачі ЗНО, користуючись послугами викладачів, є загальновідомим фактом, який не підлягає доказуванню. Посилаючись на необґрунтованість рішення суду, позивач ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався, що не перешкоджає розгляду даної справи.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, враховуючи майновий стан відповідача, прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для збільшення розміру аліментів, а саме зміну матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. При цьому суд зазначив, що зазначений позивачем сукупний розмір аліментів на обох дітей суттєво перевищуватиме місячний дохід відповідача.Разом з тим, суд першої інстанції вважав за доцільне частково стягнути із відповідача додаткові витрати на навчання сина у розмірі 1 000 грн. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 серпня 2015 року постановлено стягувати з відповідача ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття (а.с.4-6).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В цьому аспекті, колегія суддів звертає увагу, що Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII ч.1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17.

При виконанні судового рішення від 27 серпня 2015 року названі вимоги повинні бути дотримані з дня набрання чинності вищезгаданим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Апеляційний суд зауважує, що зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Крім того, слід зазначити, що при розгляді позовів про зміну розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

За змістом ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З долучених до матеріалів справи довідок Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №2312 від 15 квітня 2019 року та №7118 від 16 вересня 2019 року вбачається, що місячний дохід відповідача складається із його соціальної допомоги, як особі з інвалідністю з дитинства ІІІ групи, та компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги особі похилого віку, що в сукупності становить орієнтовно 1 668 грн (а.с. 52-53, 58). Інші офіційні доходи у ОСОБА_2 відсутні (а.с.54-55).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 сплачує заборгованість за кредитним договором, в іпотеку за яким було передано квартиру, в якій станом на даний час проживає позивачка з дітьми. Зазначений факт підтверджується наявними в матеріалах справи копією судового рішення Івано-Франківського міського суду від 30 листопада 2015 року та постановою про відкриття виконавчого провадження від 31 травня 2016 року щодо стягнення з ОСОБА_2 8 784,82 доларів США кредитної заборгованості (а.с.117-120).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у виконання вимог ст. ст. 180, 181, 182, 183 192 СК України та з врахуванням дійсного матеріального стану відповідача ОСОБА_2 та наявності на його утриманні непрацездатної та хворої матері, яка потребує постійного догляду і систематичних витрат на лікування, заборгованості по кредиту, дійшов до правильного висновку про відсутність передбачених законодавством підстав для збільшення розміру раніше призначених аліментів.

Щодо висновку про стягнення з відповідача додаткових витрат на навчання сина, апеляційний суд зауважує таке.

Згідно із вимогами ч.1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Судом встановлено, що неповнолітній син сторін ОСОБА_3 навчається в приватній школі англійської мови ТОВ «Смартвей» за рішенням його матері, що, надумку колегії суддів, не є крайньою необхідністю чи особливими обставинами в розумінні положень статті 185 СК України.

Однакапеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове стягнення з ОСОБА_2 1 000 грн додаткових витрат на навчання сина, передбачених ст.185 СК України, оскільки така сума відповідатиме принципу співмірностіта можливостям відповідача, його матеріальному становищу та стану здоров`я. Відповідач рішення в зазначеній частині не оскаржив, що дає підставу вважати, що він погодився зазначену суму виплатити.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку. Висновки місцевого суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 12 лютого 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк