Єдиний унікальний номер 219/67/20
Номер провадження 22-ц/804/3439/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 219/67/20 за позовом ОСОБА_1 до Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2020 року (суддя Фролова Н.М., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області, текст повного судового рішення складено 18 вересня 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в грудні 2019 року звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області з позовом про визнання права власності за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що в 1995 році вона переїхала до міста Сіверськ де познайомилася зі своїм першим чоловіком ( ОСОБА_4 ) в шлюбі з яким народилася старша донька ( ОСОБА_5 , 1997 р.н.). З першим чоловіком та донькою (за адресою місця своєї реєстрації) проживала до літа 2009 року, допоки в позивача не почали виникати з ним систематичні непорозуміння. В липні-вересні 2009 року, в процесі пошуків іншого житла, позивач, за порадою своїх знайомих, віднайшла порожній та дещо занехаяний об`єкт нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 . Пошуки господарів цього домоволодіння (в м. Сіверськ) виявилися безрезультатними, в той час в позивача було скрутно з грішми (з сімейним бюджетом), а будинок виявився цілком придатному до користування ним, то вона зайняла вказаний об`єкт нерухомого майна, відремонтувала його (своїм коштом) та почала періодично користуватися ним (разом зі своєю донькою), вносячи плату за використані комунальні послуги. 25 лютого 2011 року, судом було розірвано шлюб позивача з її першим чоловіком ( ОСОБА_4 ), а наприкінці 2011 року, позивач почала проживання (в спірному будинку) з нинішнім (цивільним) чоловіком - ОСОБА_6 . В період проживання в спірному будинку, позивач народила доньку ( ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а тому питання впорядкування майнових прав на спірних будинок впливає також і на можливі майбутні інтереси дітей. Таким чином, починаючи з жовтня 2009 року і до цього часу позивач (спочатку зі старшою донькою, а потім зі своїм цивільним чоловіком та малолітньою донькою, ІНФОРМАЦІЯ_1 ), користується та розпоряджається вказаними об`єктами нерухомого майна, а також несе в повній мірі тягар по їх утриманню, відповідно виконуючи всі обов`язки і повноваження, що притаманні титульному власнику цих об`єктів нерухомого майна (згідно статей 319, 322 ЦК України). З огляду на повну відсутність у позивача правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння, а також з метою фіксування можливих змін технічного стану домоволодіння (житлового будинку, господарських будівель та споруд) в листопаді 2013 року вона звернулась до органу БТІ, де було виготовлено актуальний технічний паспорт на спірний об`єкт, відповідно до якого спірний об`єкт нерухомого майна (в цьому ж складі), вже існував, з січня 1978 року, і його власником була громадянка ОСОБА_8 відшукати яку позивачці особисто так і не вдалося. Вважала, що в даному випадку мова йде про можливість захисту її охоронюваних законом цивільних інтересів, так і прав та інтересів інших фактично проживаючих в спірному домоволодінні осіб, в частині як мінімум права зареєструвати своє реальне місце проживання, яке неможливо реалізувати за відсутності реального власника. Наряду з захистом інтересу заявника мова йде про впорядкування правовідносин щодо прав власності на об`єкт нерухомого майна, яким ось вже понад 10 (десять) років ніхто окрім позивача не користується та не опікується. Просила визнати за нею право особистої приватної власності (за набувальною давністю) на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку (будівля обкладена цеглою, літ. «А-1» з прибудовами («а», а2», «а3», «а4», «а5») загальна площа - 88,50 кв.м, з них: житлова площа - 50,80 кв.м, в т.ч.: 1-2 - 13,70 кв.м, 1-3 - 6,60 кв.м, 1-4 - 5,60 кв.м, 1-11 - 24,90 кв.м, інша площа (допоміжні) 37,70 кв.м, в т.ч.: 1-1 - 3,60 кв.м, 1-5 - 10,00 кв.м, 1-6 - 2,10 кв.м, 1-7 - 1,90 кв.м, 1-8 - 13,00 кв.м, 1-9 - 1,60 кв.м, 1-10 - 5,50 кв.м; сараю (літ. «В»); сараю (літ. «Г»); погребу з шийкою (кам`яна будівля, літ. «Д»); вбиральні (дерев`яна будівля, літ. «Е»); гаража (цегляна будівля, літ. «Ж»); сараю (літ. «З»); ганку (літ, «а1»): хвіртки (№1); огорожі (№2); колодязя питного (№3), що розташовані по АДРЕСА_2 .

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане судове рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що заволодіння спірним домоволодінням в жовтні 2009 році було добросовісним (судом не спростовано той факт, що позивачка при заволодінні спірним нерухомим майном знала або могла знати про особу фактичного власника майна або їй було відомо про зацікавлених в його набутті осіб); що володіння спірним нерухомим майном не було відкритим (судом не було спростовано того, що позивачка не приховувала факт знаходження спірного нерухомого майна в її володінні та розпорядженні); володіння було безперервним і воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності (і триває до цього часу) судом було проігноровано вимогу, за якою при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив. За частиною 3 статті 360 ЦПК України його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідача надійшла заява, в якій просять розглянути справу без участі їх представника та ухвалити рішення згідно з чинним законодавством.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в сел. Марха Якутія, є громадянкою України, та має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 з 31.05.2013 року, що підтверджується копією паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 , виданого 16.04.1997 року Індустріальним РВ ДМУУМВС України в Дніпропетровській області.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 205303800, ОСОБА_8 є власником на праві приватної власності житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .

18.11.2013 року КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» на замовлення власника ОСОБА_8 , виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.12-14).

18.11.2019 року виконавчим комітетом Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області Задорожній С.М., яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , видана довідка №0708/4239, про те, що АДРЕСА_1 було перейменовано на вул. Центральна згідно рішення міської ради від 19.02.2016 №7/6-67 «Про перейменування вулиць, провулків, проспекту, розташованих на території Сіверської міської ради».

Відповідно до листа Сіверської міської ради №07-09/729 від 02.03.2020 року, згідно картотеки реєстраційного обліку виконкому міської ради за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 17.07.1970 року по теперішній час та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 26.04.2014 року по теперішній час.

Згідно із листом Бахмутського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 20.15-13-332 від 16.03.2020 року, у відділі наявний актовий запис про смерть на громадянку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 №233 від 15.12.2014 року, складений виконавчим комітетом Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 . Проте у відділі відсутній актовий запис про смерть відносно громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Перевірка наявності актового запису про смерть проведена по виконавчим комітетам місцевих рад Бахмутського району Донецької області та по Бахмутському районному відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за період з 01.01.2013 року по 28.02.2020 року.

Згідно з листом Другої бахмутської державної нотаріальної контори №302/01-16 від 03.04.2020 року, за даними Спадкового реєстру після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 , було заведено спадкову справу 22.10.2018 року №156/2018 приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Сабіною Л.В., свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

На запит Артемівського міськрайонного суду Донецької області 30.04.2020 року приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Сабіною Л.В. надано копію спадкової справи №156/2018 заведеної 22.10.2018 року після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 , відповідно до якої:

22.10.2018 року приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Сабіною Л.В. було заведено спадкову справу №156/2018 за заявою ОСОБА_2 , яка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 її рідної тітки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім ОСОБА_2 спадкоємцем першої черги за законом є син померлої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що 15 грудня 2014 року складено відповідний актовий запис №233, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 15 грудня 2014 року виконавчим комітетом Сіверської міської ради Артемівського району Донецької області.

02.04.2018 року виконавчим комітетом Сіверської міської ради Донецької області надано довідку, про те, що на день смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 , був зареєстрований її син ОСОБА_3 , 1959 року народження.

Згідно копії заповіту посвідченого 01.12.2011 року об 11-50 годині керуючим справами виконавчого комітету Сіверської міської ради Поливодою Л.В., ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає в АДРЕСА_1 , на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: усе майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, а також, все те, на що вона за законом буде мати право, заповідає своїй племінниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 23.05.2011 року державним нотаріусом Другої артемівської державної нотаріальної контори Літвіновою В.А., спадкоємцем зазначеного у свідоцтві цілої частки майна ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 є його дружина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина складається з земельної ділянки площею 1 544 кв.м, передана для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії ДН №002517, виданого Сіверською міською радою 25.03.1996 року та зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів за №410, кадастровий номер :00:002:1273, земельна ділянка розташована згідно до плану: від А до Б землекористування, від Б до В землекористування АДРЕСА_6 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 23.05.2011 року державним нотаріусом Другої артемівської державної нотаріальної контори Літвіновою В.А., спадкоємцем зазначеного у свідоцтві цілої частки майна ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 є його дружина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина складається з ? частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Сіверською міською радою 04.10.1976 року за № б/н та зареєстрованого у комунальному підприємстві буро технічної інвентаризації м. Артемівська 04.10.1976 року за № 10-2585, реєстраційний номер 33332551, розташований на земельній ділянці. На земельній ділянці розташований один цегляний жилий будинок, загальною площею 63,60 кв.м, в тому числі житловою 25.90 кв.м, з усіма надвірними спорудами та побудовами: уборна, льох, три сараї, огорожа, гараж, колодязь.

08 серпня 2017 року приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Пигідою С.І. посвідчено довіреність, відповідно до якої зокрема ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 уповноважує ОСОБА_1 вести її цивільні справи та вести справи по оформленню з усіх підстав її спадкових прав на майно, що залишилося після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 громадянки ОСОБА_8 , 1937 року народження. Довіреність видана з правом передовіри наданих повноважень повністю або частково іншій особі терміном на три роки і дійсна по восьме серпня дві тисячі двадцятого року.

Постановою приватного нотаріуса Бахмутського районного нотаріального округу від 17.07.2019 року, відмовлено ОСОБА_2 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті ОСОБА_8 , оскільки спадкоємцем не надані документи підтверджуючі родинні зв`язки зі спадкодавцем.

Згідно акту про встановлення фактичного місця проживання особи (в певному місці в певний проміжок часу) №258 складеного 07.09.2020 року депутатом Сіверської міської ради Данніковим С.В., в присутності сусідів - свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , в результаті обстеження та зі слів сусідів ( ОСОБА_12 та ОСОБА_11 ) встановлено (виявлено), що громадянин ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) фактично проживав за вказаною адресою: приблизно з 1967 року до березня 1978 року, разом зі своєю сім`єю - матір`ю ОСОБА_8 (23.03.1937 р. - ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та батьком ОСОБА_9 (20.04.1938 р. - 18.09.2010 р.); з березня 1978 року до 2005 року, після виїзду з сім`єю за кордон (до Російської Федерації) періодично приїздив до батьків в гості. З березня 2008 року і до сьогодні, громадянин ОСОБА_3 у вказаному будинку (за вказаною адресою) фактично не проживає.

Згідно акту про встановлення фактичного місця проживання особи (в певному місці в певний проміжок часу) №257 складеного 13.07.2020 року депутатом Сіверської міської ради Данніковим С.В., в присутності сусідів - свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , в результаті обстеження та зі слів сусідів ( ОСОБА_12 та ОСОБА_11 ) встановлено (виявлено), що громадянка ОСОБА_8 (23.03.1937 р. - 14.12.2014 р.) фактично проживала за вказаною адресою: приблизно з 1967 року до березня 1978 року, разом зі своєю сім`єю - чоловіком ОСОБА_9 (20.04.1938 р. - 18.09.2010 р.) та сином ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ); приблизно з березня 1978 року до травня 2008 року, разом з чоловіком ОСОБА_9 , після чого вони виїхали (орієнтовно до м. Артемівськ). В період з травня 2008 року і до 14 грудня 2014 року, громадянка ОСОБА_8 у вказаному будинку (за вказаною адресою) фактично не проживала.

Згідно акту про встановлення фактичного місця проживання особи (в певному місці в певний проміжок часу) №257 складеного 13.07.2020 року депутатом Сіверської міської ради Данніковим С.В., в присутності сусідів - свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , в результаті обстеження та зі слів сусідів ( ОСОБА_12 та ОСОБА_11 ) встановлено (виявлено), що в результаті обстеження та зі слів сусідів ( ОСОБА_12 та ОСОБА_11 ) встановлено (виявлено), що громадянка ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 ) фактично проживає за вказаною адресою: приблизно з жовтня 2009 року до жовтня 2011 року, разом зі своєю донькою - ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_12 ); приблизно з жовтня-листопада 2011 року до липня 2013 року, разом з донькою ОСОБА_13 і цивільним чоловіком ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 ); з липня 2013 року до вересня 2019 року, разом з доньками ОСОБА_13 та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також з ОСОБА_6 ; з вересня 2019 року і до сьогодні, разом з донькою ОСОБА_7 , а також з ОСОБА_6 . В період з жовтня 2009 року і до сьогодні, інші особи (окрім вищезазначених) у вказаному будинку (за вказаною адресою) фактично не проживали.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності факту добросовісності володіння позивачем протягом десяти років нерухомим майном, тобто недоведеності усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже, за змістом вищезазначеної статті набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що в даному випадку позивачка знала, що володіє чужим майном, більш того, вона знала, що на майно претендують інші особи, що підтверджується виданою на неї довіреністю щодо уповноваження ОСОБА_1 вести від імені ОСОБА_2 справи по оформленню з усіх підстав її спадкових прав на майно, що залишилося після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 громадянки ОСОБА_8 . Крім того, суд першої інстанції також правильно вказує, що в період про який заявляє позивачка щодо давності володіння, власник частини майна ОСОБА_8 прийняла у спадщину ? частку спірного домоволодіння, власником цього майна вчинялися дії щодо розпорядження майном, зокрема, складання заповіту, реєстрації сина ОСОБА_3 у зазначеному будинку з 26.04.2014 року.

Враховуючи зазначене, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції врахував положення чинного законодавства, та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту добросовісності володіння позивачем протягом десяти років спірним нерухомим майном.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич