КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Заставенко М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час, присудження аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року,

встановив:

у вересні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від усіх видів його доходів, а також аліменти за минулий період в розмірі 47 780 грн. 60 коп. та додаткові витрати на дитину в розмірі 47 035 грн., посилаючись на те, що відповідач не виконує свої обов`язки з утримання дитини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/6 частини усіх видів його доходу починаючи з 17 вересня 2018 року по 03 серпня 2020 року. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути аліменти за минулий період в розмірі 47 780 грн 60 коп., аліменти в розмірі Ѕ частині всіх доходів відповідача з моменту звернення до суду з позовом до досягнення дитиною повноліття, додаткові витрати на дитину в розмірі 47 035 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 20 300 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 274 ЦПК України визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 02 лютого 2002 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народився син ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу у серпні 2010 року дитина залишилась проживати з матір`ю та перебуває на повному її утриманні. Позивач вказувала, що нею вживались заходи, спрямовані на отримання аліментів, однак відповідач ухилявся від їх сплати, у зв`язку з чим просила стягнути на її користь аліменти за минулі 8 років (з моменту розірвання шлюбу до звернення до суду з позовом) в розмірі 47 780 грн. 60 коп., а також аліменти з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття в розмірі ј частини від усіх видів доходу відповідача.

Крім того, позивач зазначала, що нею були понесені додаткові витрати на дитину, а саме на оренду квартири в розмірі 80 000 грн., 5 800 грн. на курси комп`ютерного навчання сина, 8 270 грн. на придбання мобільного телефону, жорсткого диску та модулю пам`яті. Враховуючи викладене, позивач просила стягнути з відповідача на її користь половину вказаних витрат.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/6 частини усіх видів його доходу починаючи з 17 вересня 2018 року по 03 серпня 2020 року. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення аліментів на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а тому з урахуванням наявності на утриманні у нього інших дітей, визначив розмір аліментів в сумі 1/6 частини від всіх видів доходу.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий період та додаткових витрат на дитину, суд керувався тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона вживала заходів для отримання аліментів, а відповідач ухилявся від виконання обов`язків з утримання дитини, а також не довела необхідність додаткових витрат.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 180, 181, 182, 183, 185, 191 СК України.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилалась на те, що судом першої інстанції безпідставно було стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу відповідача та просила суд апеляційної інстанції стягнути на користь позивача аліменти в розмірі Ѕ його частини. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Частиною 6 ст. 367 ЦПК України визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач при зверненні до суду з позовом просила стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від доходу відповідача. Доказів про те, що в ході розгляду справи позивач збільшувала свої вимоги, матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про розмір частки доходів, яка має бути стягнута з відповідача на утримання сина ОСОБА_4 . Посилання скаржника на положення ч. 5 ст. 183 СК України не може бути підставою для скасування рішення суду в цій частині, оскільки зазначеним положенням закону встановлено право особи на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, тоді як ОСОБА_1 звернулась до суду в порядку позовного провадження.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . Матір`ю дитини, відповідно до наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про народження, є ОСОБА_7 , із якою 08 серпня 2008 року відповідач уклав шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_4 у шлюбі народився ОСОБА_8 .

Посилання апелянта на задовільний матеріальний стан та стан здоров`я відповідача не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки судом першої інстанції було вірно враховано факт наявності у відповідача на утриманні ще двох неповнолітніх дітей. В даному випадку висновок суду про визначення розміру частки від доходу відповідача, який підлягає стягненню на користь позивача, відповідає встановленим у справі обставинам.

Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

При цьому, під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Факт ухилення від надання утримання може мати місце в тому випадку, якщо особа має у своєму розпорядженні кошти, але не бажає їх надавати.

Ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльності) відповідача. Тому позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню.

При зверненні до суду з позовом позивачем було заявлено вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини за попередні вісім років. Вказані вимоги позивач обґрунтовувала тим, що відповідач ухилявся від обов`язку з утримання сина, а нею вживались заходи, спрямовані на отримання аліментів. На підтвердження даних обставин позивач надала до суду копію листа, який було направлено нею 21 серпня 2018 року відповідачу з вимогою сплатити аліменти за попередні вісім років.

Вказані докази було правильно визнано судом такими, що не можуть свідчити про те, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача в розумінні ст. 191 СК України, оскільки дана вимогам була направлена ОСОБА_2 лише у серпні 2018 року, безпосередньо перед зверненням до суду з позовом. Крім того, лист було направлено за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, хоча позивачу було відомо, що ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає.

Доказів про те, що позивач зверталась до відповідача з пропозиціями щодо укладення договору між батьками про утримання дитини або з письмовими вимогами про сплату коштів на утримання дитини протягом заявлених восьми років, позивач до суду не надала. Посилання скаржника на те, що вона зверталась до відповідача з вимогами про виплату аліментів в телефонному режимі не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Також суд звертає увагу на те, що позивачем не було наведено обставин, за яких вона була позбавлена можливості звернутись з вимогами про стягнення аліментів з відповідача до суду у період з 2010 року, коли за її твердженням між сторонами було розірвано шлюб. Доказів на підтвердження ухилення відповідача від утримання дитини матеріали справи не містять.

Доводи апелянта про безпідставність висновку суду про відмову у стягненні з відповідача додаткових витрат на дитину в розмірі 47 035 грн. апеляційний суд також вважає неспроможними.

При зверненні до суду з позовом, позивач зазначала, що нею здійснюються додаткові витрати на дитину. До вказаних витрат нею було віднесено орендну плату за житло, придбання телефону, жорсткого диску та модулю пам`яті, оплату комп`ютерних курсів.

Згідно з ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Відповідно до ч.2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Відповідного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року (справа № 336/1488/19).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування вимог про стягнення додаткових витрат, ОСОБА_1 зазначала, що нею було витрачено грошові кошти на навчання сина на комп`ютерних курсах в загальному розмірі 5 800 грн. У своїй апеляційній скарзі позивач зазначала, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що такі витрати викликані особливими здібностями дитини, які потребують розвитку.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 було надано світлокопії Договорів доручення від 02 березня 2017 року, 06 квітня 2017 року та 09 вересня 2017 року (а.с.40-42, том І), зі змісту яких неможливо встановити, які саме курси відвідував ОСОБА_4 , оскільки графа з відомостями про відвідуваний курс не містить даних. Крім того, з вказаних копій Договорів доручення також вбачається, що передача зазначених грошових коштів відбувалась для оплати послуг згідно Договору з Центром комп`ютерного навчання «Перспектива - ХХІ століття», проте доказів укладення відповідного договору до суду не надано. Також колегія суддів звертає увагу і на те, що необхідність відповідного навчання, яка була б викликана особливими здібностями дитини, позивачем доведена не була.

Придбання позивачем мобільного телефону та інших цифрових пристроїв також не може вважатись витратами, викликаними особливими обставинами. Також ОСОБА_1 не наведено обставин, за яких відповідачем має бути компенсована половина витрат на оренду квартири, у якій, за твердженням позивача, крім дитини проживають також вона сама та її чоловік.

Питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу також було вірно вирішено судом відповідно до вимог ст. 137, 141 ЦПК України та стягнуто їх з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді