14.12.2020 Суддя Попова В. О.
Справа № 644/8559/20
Провадження № 2-к/644/10/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Попової В.О.,

секретаря - Дашкової К.С.,

заявника - ОСОБА_1 ,

представника заявника - ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, сторона у рішенні іноземного суду (позивач) ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із вказаним клопотанням, в обґрунтування якого посилався на те, що рішенням Перовського районного суду м. Москва від 11 червня 2019 року, по справі за № 2-2350/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна, визнання права власності на частку квартири, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розділ спадкового майна, визнання права власності на частку квартири- задоволено. Визнано за ОСОБА_3 переважне право на отримання за рахунок спадкової частки 1/9 частки у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебувала у спільній власності зі спадкоємцем, яка складає частку спадщини ОСОБА_1 , з передачею ОСОБА_1 компенсації у вигляді 5/6 часток у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , на транспортний засіб марки МИЦУБИСИ АSХ 1.6, НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 12 600 руб. в рахунок компенсації за майно, що передається та витрат на поховання. Тому просив суд визнати на території України вищевказане рішення Перовського районного суду м. Москва від 11 червня 2019 року, яке набрало законної сили 13.07.2019 .

Ухвалою суду від 04 листопада 2020 року клопотання ОСОБА_4 про визнання та виконання рішення іноземного суду, яке не підлягає примусовому виконанню, було призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат - Макшанов Є.С. просили визнати рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, мотивуючи свої доводи аналогічно викладеному в клопотанні.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про можливість задоволення клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, виходячи з наступного вмотивування.

Суд встановив, що відповідно до резолютивної частини рішення Перовського районного суду м. Москва від 11 червня 2019 року, яке набрало законної сили 13.07.2019 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розділ спадкового майна, визнання права власності на частку квартири- задоволено. Визнано за ОСОБА_3 переважне право на отримання за рахунок спадкової частки 1/9 частки у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебувала у спільній власності зі спадкоємцем, яка складає частку спадщини ОСОБА_1 , з передачею ОСОБА_1 компенсації у вигляді 5/6 часток у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , на транспортний засіб марки МИЦУБИСИ АSХ 1.6, НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 12 600 руб. в рахунок компенсації за майно, що передається та витрат на поховання.

Суд зазначає, що згідно із ст. 471 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до «Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах», ратифіковану Україною 10 листопада 1994 року, така Конвенція застосовується у відносинах України, зокрема, з Російською Федерацією.

При цьому відповідно до Листа Міністерства юстиції України від 21 січня 2006 року № 26-53/7 «Щодо застосування конвенцій про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» вказано, що 10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано «Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах» (в редакції 1993 року), яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року, яка застосовується у відносинах України, зокрема з Російською Федерацією. 7 жовтня 2002 року в м. Кишинів укладено «Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах», яка набула чинності відповідно до ч. 2 ст. 120 такої Конвенції на 30 день з дати здачі на зберігання депозитарію третьої ратифікаційної грамоти для Республіки Білорусь, Азербайджанської Республіки та Республіки Казахстан. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 120 такої Конвенції між її державами - учасницями припиняє свою дію Конвенція (в редакції 1993 року) та Протокол до неї від 28 березня 1997 року. Натомість Конвенція (в редакції 1993 року) та Протокол до неї 1997 року продовжуватимуть застосовуватися у відносинах між державами-учасницями цих міжнародних договорів та державами, для яких не набрала чинності Конвенція 2002 року. Отже на теперішній час для України Конвенція (в редакції 2002 року) чинності не набула, тому для України діють положення Конвенції (в редакції 1993 року) та Протокол до неї від 1997 року.

Таким чином суд зазначає, що до правовідносин, що виникли застосуванню підлягає саме «Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» (в редакції 1993 року) (далі Конвенція 1993).

Так на підставі п. «а» ч. 1 ст. 51 Конвенції 1993 (Визнання і виконання рішень) кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення, винесені на території інших Договірних Сторін, зокрема, установ юстиції по цивільних і сімейних справах.

За ч. 1 ст. 52 Конвенції 1993 (Визнання рішень, не потребуючих виконання) винесені установами юстиції кожної з Договірних Сторін і, що вступили в законну силу рішення, що не вимагають за своїм характером виконання, визнаються на територіях інших Договірних Сторін без спеціального провадження за умови якщо: а) установи юстиції запитуваної Договірної Сторони не винесли раніше по цій справі рішення, що вступило в законну силу; б) справа відповідно до цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинне бути визнане, не відноситься до виняткової компетенції установ юстиції цієї Договірної Сторони.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, даних у п. 17 Постанови Пленуму від 24.12.1999 № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» не потребують виконання в тому числі рішення про визнання прав .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 54 Конвенції 1993 (Порядок визнання і примусового виконання рішень) клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених ст. 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані.

Відповідно до ч. 6 ст. 473 ЦПК за наслідками розгляду такого клопотання, а також заперечення у разі його надходження суд постановляє ухвалу про визнання в Україні рішення іноземного суду та залишення заперечення без задоволення або про відмову у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Суд при цьому зауважує, що розгляд клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню було встановлено відсутність підстав, передбачених ст. 55 Конвенції 1993, для відмови у визнанні рішення Перовського районного суду м. Москва від 11 червня 2019 року по справі за № 2-2350/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна, визнання права власності на частку квартири.

Також судом не вставлено було й підстав, передбачених ч. 7 ст. 473, ст. 468 ЦПК України для відмови у задоволенні поданого клопотання.

Враховуючи викладене обґрунтування, суд дійшов висновку, що наявні підстави для задоволення клопотання шляхом визнання в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Керуючись ст.ст. 471-473 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, - задовольнити.

Визнати на території Україні рішення Перовського районного суду м. Москва від 11 червня 2019 року по справі за № 2-2350/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна, визнання права власності на частку квартири, з резолютивною частиною наступного змісту:

«Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розділ спадкового майна, визнання права власності на частку квартири- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 переважне право на отримання за рахунок спадкової частки 1/9 частки у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебувала у спільній власності зі спадкоємцем, яка складає частку спадщини ОСОБА_1 , з передачею ОСОБА_1 компенсації у вигляді 5/6 часток у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , на транспортний засіб марки МИЦУБИСИ АSХ 1.6, НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 12 600 руб. в рахунок компенсації за майно, що передається та витрат на поховання.»

Ухвала набирає законної сили через п`ятнадцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції через Ордзонікідзевський районний суд м. Харкова.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 07.12.2020. Повний текст рішення складено 14.12.2020.

Суддя Попова В.О.