КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бусик О.Л. в м. Київ 21 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, третя особа Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю, просив стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 шкоду, заподіяну Добропільським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, у розмірі 116334,56 грн., допустивши негайне виконання рішення у розмірі місячного розміру пенсії позивача; на підставі ст. 129-1 Конституції України встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Заявлені вимоги мотивував тим, що Міністерство юстиції України є відповідачем по позову, так як відповідно до п.п. 4 п. 3 положення про Міністерство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, саме Міністерство юстиції України забезпечує представництво Держави у судах України.

Вказував, що здобув право на отримання пенсії за віком, що посвідчується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 08 серпня 2011 року терміном дії довічно. До листопада 2014 року він перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Донецької області м. Донецька. У зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей у населеному пункті, де мешкав позивач, було припинено здійснення повноважень відповідним органом Пенсійного фонду України, в листопаді 2014 року його поставлено на облік до Добропільського об`єднаного управління ПФУ Донецької області, і з цього часу до серпня 2018 року управління нараховувало пенсійне забезпечення позивачу, однак в серпні виплата пенсії була протиправно зупинена.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду в справі № 200/12532/18-а від 19 грудня 2018 року бездіяльність відповідача по невиплаті пенсії визнана протиправною та зобов`язано управління поновити нарахування та виплату позивачу пенсії і сплатити заборгованість по ній з дня припинення її виплати. Боржник добровільно не виконував вказане судове рішення, і в зв`язку з даною обставиною 28 березня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відкрито виконавче провадження № 58739832. У зв`язку з тим, що боржник фактично взагалі відмовився виконувати судове рішення, державний виконавець направив повідомлення до правоохоронного органу та виніс постанову від 16 січня 2020 року про закінчення виконавчого провадження. Борг Добропільського об`єднаного управління ПФУ Донецької області залишився невиплаченим за період з 01 серпня 2018 року по 31 березня 2019 року в сумі 110621,71 грн. Таким чином, станом на даний час боржником судове рішення у обсязі, який ним передбачений, не виконане, пенсія за період з 01 серпня 2018 року по 31 березня 2019 року на рахунок позивача не надійшла, відсутні будь-які інші примусові практичні можливості для виконання судового рішення та фактичного відновлення порушених прав стягувача по отриманню-стягненню його власності з незаконного володіння, утримання боржником. Крім того, наявне відкрите виконавче провадження № 58739832 було фактично формальним та недієвим, що з боку виконавчої служби та взагалі держави було створенням ілюзорності проведення дій по начебто виконанню судового рішення, було порушено право стягувача на справедливий судовий розгляд та законні очікування позивача, куди входить і виконавче провадження в тому числі, а реалізація права позивача, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, як це визначено ЄСПЛ.

Зазначив, що у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії має також право на компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", яка станом на 28 березня 2020 року складає 5712,85 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд порушив ч. 1 ст. 170 ЦК України, п.п. 4. п. 3 положення про Міністерство юстиції України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, ст. 1, п. 1 п. 2 п. 3 ст. 2, ст. 3, ст. 5, ст. 10, ст. 11, ст. 76, п. 4 ст. 82, п. 1 ст. 89, ст. 263 ЦПК України, ст. 22, ст. 1173 ЦК України, так як суд невірно (помилково) визначив, що Міністерство юстиції України є особою, до якої позивач подає позов, а вина Міністерства юстиції України не доведена позивачем у суді. Позивач подає позов до Держави Україна, а Міністерство юстиції України є представником від держави по позову позивача, відповідно до його повноважень на представлення інтересів держави у судах.

Зазначив, що невірне, неповне, формальне, довільне як застосування, так і фактичне невиконання, недодержання норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції відбулося без фактичного вивчення позовних вимог позивача. Суд першої інстанції фактично порушив гарантії, надані позивачу, встановлені ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Викладав обставини, наведені в позовній заяві, на які посилався в обґрунтування своїх вимог, з посиланням на судову практику Європейського Суду з прав людини та правові висновки Верховного Суду.

30 жовтня 2020 року до суду надійшли електронною поштою додаткові пояснення представника позивача, в яких він просив при розгляді врахувати, що держава гарантує для позивача, що його права та свободи є непорушними і при порушенні прав позивача та/або нанесенню йому шкоди держава відшкодовує таку шкоду; гарантією захисту є створення у державі відповідних судів, які забезпечують ім`ям держави справедливий судовий захист позивача; забезпечення правосуддя у судах забезпечують суди; держава через відповідні Закони України гарантує позивачу, що при здійсненні правосуддя суди керуються верховенством права. В додаткових поясненнях наведено правові позиції Верховного Суду та ЄСПЛ (а. с. 227 - 229, 232 - 234 т. 1).

Від відповідача Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що позивач в апеляційній скарзі не зазначає, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення, не вказує на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або на порушення норм процесуального права. Вказував, що позивач не надає суду доказів існування збитків як у формі реальних збитків, так і у формі упущеної вигоди, недоотриманий позивачем розмір пенсії не може вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Наводив власні спростування доводів апеляційної скарги про відсутність способів виконання судового рішення і про те, що Міністерство юстиції України наділене повноваженнями представляти державу у даній категорії справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком на підставі пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , серія НОМЕР_2 , виданого Пенсійним фондом України 08 серпня 2011 року довічно (а. с. 38 т. 1).

На а. с. 39 т. 1 знаходиться копія довідки від 13 листопада 2014 року № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, видана ОСОБА_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 200/12532/18-а за позовом ОСОБА_1 до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності позов частково задоволено, визнано протиправним та скасовано розпорядження Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 15 серпня 2018 року № 166664 "Про призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 до з`ясування з 01 серпня 2018 року"; зобов`язано Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з серпня 2018 року; в іншій частині позову відмовлено. Рішення суду залишено без змін ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду 27 лютого 2019 року (а. с. 40 - 47 т. 1).

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 28 березня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 58739832 з виконання виконавчого листа № 200/12532/18-а, виданого 15 березня 2019 року Донецьким окружним адміністративним судом та запропоновано боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів (а. с. 48 - 49 т. 1).

На а. с. 50 - 61 т. 1 знаходиться копія листа Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 09 квітня 2019 року № 75/Б-01-01-15 на звернення ОСОБА_1 , яким повідомлено, що 22 грудня 2018 року управлінням було отримано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року по справі № 200/12532/18-а, яким зобов`язано управління поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 серпня 2018 року; 12 березня 2019 року управлінням було отримано ухвалу Першого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року № 200/12532/18-а; 13 березня 2019 року рішення Донецького окружного адміністративного суду управлінням виконано в повному обсязі; 18 березня 2019 року до Головного управління ПФУ в Донецькій області було направлено лист від 18 березня 2019 року щодо потреби фінансування на виплату боргу по пенсії за рішенням суду за період з 01 серпня 2018 року в розмірі 110621,71 грн.; щодо виплати заборгованості з серпня 2018 року управління повідомляє, що відповідно до ст. 23, 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України; взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства; не будучи розпорядником бюджетних коштів, управління не має можливості виконати рішення суду в частині виплати заборгованості з 01 серпня 2018 року.

На а. с. 62 - 66 т. 1 знаходиться копія ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року в справі № 200/12532/18-а (знеособлена) за заявою Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про зміну порядку і способу виконання рішення від 19 грудня 2018 року, в якій державний виконавець просив змінити спосіб та порядок виконання рішення суду на стягнення з відповідача нарахованої згідно протоколів індивідуального перерахунку від 13 березня 2019 року заборгованості за період з 01 серпня 2018 року по 31 березня 2019 року у розмірі 110621,71 грн. на користь ОСОБА_1 . В задоволенні заяви було відмовлено із тих підстав, що своїм рішенням суд захистив порушене право позивача, зобов`язавши відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії з 01 серпня 2018 року по 31 березня 2018 року, проте вимога державного виконавця про зміну способу і порядку виконання рішення суду шляхом стягнення з відповідача заборгованості за спірний період фактично змінює рішення суду.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 16 січня 2020 року виконавче провадження ВП № 58739832 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" в зв`язку із невиконанням боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника (а. с. 67 - 68 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказував, що відповідним судовим рішенням встановлено протиправну поведінку боржника - Пенсійного фонду України, доведеним є факт невиконання судового рішення боржником - Пенсійним фондом України, яке є обов`язковим для виконання; доведеним є факт відсутності отримання позивачем майна (пенсії як власності і як доходу), який би позивач отримав у випадку правомірної поведінки боржника - Пенсійного фонду України; за шкоду, яка нанесена боржником - Пенсійним фондом України невиплатою своєчасно позивачу пенсії (майна, власності, доходу), відповідає держава відповідно до гарантій, встановлених Конституцією України та міжнародними договорами, ратифікованими Україною; загальний розмір шкоди, завданої боржником позивачу, становить 110621,71 грн. (борг з основної пенсії) + 5712,85 грн. (борг з суми компенсації втрати частини доходів), всього 116334,56 грн. (а. с. 23, 28 т. 1). Крім того, позивач посилався на формальність і недієвість виконавчого провадження № 58739832, ілюзорність проведення дій по начебто виконанню судового рішення з боку виконавчої служби та взагалі держави (а. с. 15).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили 27 лютого 2019 року, третю особу в даній справі - Добропільське об`єднане управління ПФУ Донецької області зобов`язано з серпня 2018 року відновити нарахування та виплату позивачу пенсії, однак за період з 01 серпня 2018 року по 31 березня 2019 року існує заборгованість по виплаті позивачу пенсії в розмірі 110621,71 грн., і виконавче провадження в справі закінчене відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" з підстав невиконання боржником рішення, яке не може бути виконане без його участі.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

Невиконання судових рішень визнається Європейським судом з прав людини порушенням статті 6 Європейської конвенції з прав людини. Крім того, право на соціальні виплати може підпадати під захист статті 1 Першого протоколу.

Стаття 1 Протоколу не гарантує право на пенсію чи соціальне забезпечення, якщо згідно з національним законодавством для цього немає підстав.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. І це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін (§ 40 рішення Суду у справі «Горнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece», заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, § 34 рішення Суду у справі «Бурдов проти Росії» («Burdov v. Russia», заява № 59498/00) від 07 травня 2002 року).

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (§ 54 рішення Суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року).

Не вживаючи заходів до виконання судових рішень, які набрали законної сили, упродовж тривалого часу, уряд позбавляє положення пункту 1 статті шостої Конвенції будь-якого сенсу, а значить порушує його (§ 37-38 рішення Суду у справі «Бурдов проти Росії»). Крім того, відсутність у людини можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті першої Першого протоколу (§ 52 рішення Суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що недоотриманий позивачем розмір пенсії не може вважатись збитками.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Таким чином, Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» застосовується до грошових доходів громадян, які є нарахованими у встановленому законом порядку (правові висновки Верховного Суду в постанові від 15 жовтня 2020 року в справі № 308/6118/16-ц).

Враховуючи, що пенсія в загальному розмірі 110621,71 грн. була нарахована, але не виплачена позивачу, в зв`язку з порушенням строків її виплати позивач отримав право на отримання компенсації втрати частини доходів в розмірі 5712,85 грн. за розрахунками позивача, правильність яких перевірена апеляційним судом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю, суд першої інстанції вказав, що позивач при розрахунку розміру збитків виходив із свого права на отримання відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої пенсії і виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями Добропільського управління ПФУ в Донецькій області, які він вважає неправомірними, однак невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майнової шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника, і невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1173, 1174 ЦК України, оскільки наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

При цьому поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 16 січня 2020 року виконавче провадження ВП № 58739832 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" в зв`язку із невиконанням боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника (а. с. 67 - 68 т. 1).

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову.

Тобто в матеріалах справи є достатні докази того, що можливість стягнення грошових коштів з боржника є остаточно втраченою, а відтак висновки суду першої інстанції, якими встановлено протилежне, і зазначено, що наслідком відшкодування буде подвійне стягнення коштів, є помилковими і не ґрунтуються на наявних в справі доказах.

Апеляційний суд не приймає посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на правові позиції Верховного Суду в постановах від 23 грудня 2019 року в справі № 752/4100/17, від 12 березня 2020 року в справі № 757/74887/17-ц, від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17, в яких зазначено, що невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника, так як правовідносини у цих справах суттєво відрізняються від спірних відсутністю закінченого виконавчого провадження.

Також апеляційний суд не погоджується з доводами відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, з огляду на те, що вищевказаний Порядок був визнаний протиправним та нечинним рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/5248/19 від 12 листопада 2019 року з урахуванням змін, внесених Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду № 640/5248/19 від 22 липня 2020 року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що невиконанням судового рішення в адміністративній справі, можливість виконання якого в примусовому порядку на підставі Закону України "Про виконавче провадження" остаточно втрачена, ОСОБА_1 завдано матеріальних збитків у вигляді неотриманих доходів, які він міг би одержати за звичайних обставин, якби його право на перерахунок цих виплат не було порушено.

При цьому апеляційним судом враховуються правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 405/4776/15-ц з аналогічними правовідносинами.

Разом із тим, позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 167, 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Також Верховним Судом в постанові від 06 березня 2018 року в справі № 757/30721/14-ц роз`яснено, що Держава Україна може брати участь у цивільних відносинах лише через відповідний орган державної влади, який, за умови доведеності позовних вимог, несе відповідальність за встановлені належним чином протиправну поведінку та/або незаконні рішення, дії чи бездіяльність, тощо, шляхом відшкодування такої шкоди від імені Держави України компетентними органами Державного Казначейства.

Визначаючи відповідачем в даній справі Міністерство юстиції України, позивач посилався на п.п. 4 п. 3 положення про Міністерство юстиції України, відповідно до якого саме Міністерство юстиції України забезпечує представництво держави у судах України.

Дійсно, Міністерство юстиції України діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228.

Пунктом 54-1 Положення № 228 передбачено, що Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Мін`юсту.

Згідно п. п. 57, 58 ч. 3 Положення № 228, Міністерство юстиції України забезпечує представництво інтересів держави, Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, його посадових осіб під час урегулювання спорів, розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України; забезпечує підготовку документів та представництво інтересів держави в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітує перед Комітетом міністрів Ради Європи про стан виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Отже, з огляду на зміст Положення № 228, доводи позивача про безумовне, в усіх випадках представництво держави в судах Міністерством юстиції України є помилковими.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.

Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами ПФУ.

Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідно до ст. 107 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій і несе передбачену законом відповідальність за неналежне виконання обов`язків в цій сфері підпорядкованими органами.

З позовної заяви вбачається, що суб`єктом спірних правовідносин є Добропільське об`єднане управління ПФУ України Донецької області, яке позивач визначає заподіювачем шкоди.

Таким чином, органом державної влади, який наділений повноваженнями представляти державу у спірних правовідносинах, є відповідний орган Пенсійного фонду України, а Міністерство юстиції України відповідно до законодавства не наділене повноваженнями щодо нарахування та виплати пенсій та/або компенсаційних виплат, не є суб`єктом вирішення пенсійних питань.

За таких обставин, залучене до участі в справі Міністерство юстиції України не є належним відповідачем, уповноваженим представляти державу у спірних правовідносинах, і позовні вимоги пред`явлені до нього безпідставно.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем по відшкодуванню шкоди є саме держава, а не орган державної влади, яким є ПФУ, який реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення, є особою, яка безпосередньо завдала шкоди позивачу і не може представляти державу у судах по питанню відшкодування шкоди з Держави Україна, відхиляються апеляційним судом, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону і вищенаведених правових висновках, викладених в постановах Верховного Суду щодо належного відповідача в справах такої категорії, а є особистим припущенням позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на ст. 56 Конституції України як норму прямої дії, яка надає право кожному на відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, не звільняє позивача від процесуального обов`язку в кожному конкретному випадку визначати орган державної влади, який, на думку позивача, несе відповідальність за встановлені належним чином протиправну поведінку та/або незаконні рішення, дії чи бездіяльність, та в особі якого держава бере участь в цивільно-процесуальних правовідносинах.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З огляду на наведене апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Міністерства юстиції України, дії якого щодо невиплати пенсії позивачу не визнавались незаконними, і відсутність підстав для задоволення позову, пред`явленого до цього відповідача.

Повноваженнями самостійно залучати на стадії апеляційного перегляду належного відповідача до участі в справі апеляційний суд відповідно до ЦПК України не наділений.

Із цих же підстав апеляційний суд не вбачає підстав для застосування норми прямої дії ст. 129-1 Конституції України, правових висновків Верховного Суду та ЄСПЛ, на необхідність застосування яких в апеляційній скарзі вказував позивач.

Разом із тим, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з іншим позовом про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю, залучивши належного відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено ч. 1 ст. 170 ЦК України, п.п. 4. п. 3 положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, ст. 1, п. 1 п. 2 п. 3 ст. 2, ст. 3, ст. 5, ст. 10, ст. 11, ст. 76, п. 4 ст. 82, п. 1 ст. 89, ст. 263 ЦПК України, ст. 22, ст. 1173 ЦК України, не містять обґрунтування, в чому саме полягає це порушення, формальність і неповнота судового розгляду, та відхиляються апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, разом із тим, мотивація суду щодо відмови ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.