Справа № 474/972/19
Провадження № 2/474/122/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

16.04.20 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - Фасій В.В.

при секретарі судового засідання Багрін Н.А.

за участю: позивача ОСОБА_1

третьої особи ОСОБА_2

без участі: відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Врадіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи вимоги тим, що вона є власником вказаного житлового приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 207, в якому окрім неї, також зареєстровані донька ОСОБА_4 , повнолітній онук ОСОБА_2 , колишній її зять ОСОБА_3 (відповідач по справі). З 2015 року відповідач у вищевказаному будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останньому у будинку немає. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання та знятися з реєстрації не бажає. А тому на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, просить визнати останнього особою такою, яка втратила право на користування житловим будинком.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні, дала згоду на заочний розгляд справи. Крім цього, просила судові витрати зі сплати судового збору при пред`явлені позову стягнути з відповідача на її користь. Після оголошення перерви в судовому засіданні на 16.04.2020 року на 10 год. 00 хв., позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою (вх. № 1748 від 16.04.2020 року) про закінчення розгляду справи по суті в її відсутність, позовні вимоги та дані нею показання в якості свідка підтримує повністю, наполягає на задоволенні позову, згодна на заочний розгляд справи.

Відповідач ОСОБА_3 , двічі будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в порядку передбаченому ч. 8 та ч. 11 ст. 128, ст. 130 ЦПК України (судові повістки направлені по зареєстрованому місцю проживання відповідача - рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 578, №447, які повернуті на адресу суду з довідкою поштового відділення «про відсутність адресата», а також через опублікування двічі оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), на розгляд справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутність та відзив на позовну заяву не надав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Після оголошення перерви в судовому засіданні на 16.04.2020 року на 10 год. 00 хв., звернулася до суду з заявою (вх. № 1748 від 16.04.2020 року) про закінчення розгляду справи по суті в її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою (вх. № 5414 від 21.11.2019 року), в якій просить розглянути справу в його відсутність та не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Так, як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, з урахуванням неявки в судове засідання всіх учасників справи, суд прийняв рішення про розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

-позивач ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 18.10.2004 року, зареєстрованого в реєстрі № 207 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу від 18.10.2004 року, зареєстрований в реєстрі № 207, Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 206869 від 18.10.2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5703263 від 04.12.2004 року, показання позивача в якості свідка, показання );

-відповідач ОСОБА_3 зареєстрований по АДРЕСА_1 , як колишній зять позивача. З 2015 року останній добровільно змінив своє місце проживання, ніякої участі в утриманні житла не приймає, не сплачує комунальні платежі, особистих речей або речей повсякденного використання, які б належали відповідачу у вказаному житловому будинку немає (довідка № 2637 від 13.06.2019 року, видана Врадіївською селищною радою Миколаївської області, будинкова книга, акт обстеження житлово-побутових умов проживання, копія рішення Врадіївського районного суду № 474/703/17 від 08.12.2017 року, показання позивача в якості свідка, показання свідка ОСОБА_4 ).

-протягом всього часу відсутності відповідача по місцю реєстрації з 2015р. по теперішній час позивач перешкод відповідачу у користуванні житловим будинком не чинила (показання позивача в якості свідка, показання свідка ОСОБА_4 );

-18.12.2017р. шлюб між третьою особою по справі ОСОБА_4 (донькою позивача) та ОСОБА_3 розірвано, в якому сторони посилалися на підтримання режиму окремого проживання з грудня 2015р. (рішення суду у справі №474/703/17);

В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач без поважних причин більше одного року не користуються житловим будинком позивача та відсутній там, не сплачує комунальні послуги, що, в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок.

Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Таким чином, порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом, що дасть можливість власнику житлового будинку зняти його з реєстрації місця проживання, в порядку визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати в сумі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274-275,279, 280-283 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при пред`явлені позову судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення (30 днів) починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Фасій