ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 квітня 2020 року

м. Харків

справа № 643/13387/19

провадження № 22-ц/818/1780/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Коваленко І.П., Тичкової О.Ю.,

імена (найменування) сторін:

стягувач ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року в складі судді Єрмак Н.В.,

у с т а н о в и в:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування житлом.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках, по Ѕ кожний.

Спірна квартира загальною плошею 65,7 кв. м складається з трьох житлових кімнат плошею 42,6 кв. м, з яких: кімната плошею 15,6 кв. м з виходом на балкон, кімната площею 10,3 кв. м та кімната площею 16,7 кв. м, а також коридор 7,2 кв. м, ванна кімната, кухня, санвузол.

Ідеальна доля у житловій площі кожного з співвласників спірної квартири становить 21,3 кв. м.

Відповідачка перешкоджає йому користуватись належним йому на праві власності майном, змінила замок у вхідних дверях до квартири, ключі в добровільному порядку не надає, що унеможливлює доступ позивача до спірної кварттири.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 та віддати ключі від цього житла; визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , згідно з яким виділити йому кімнату житловою площею 10,3 кв. м.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 та віддати ключі від цього житла. В задоволенні позову в інші частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ураховуючи наявність конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо реалізації позивачем права володіння і користування спільною власністю квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджено зверненням позивача до правоохоронних органів, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання відповідачки не чинити позивачу перешкод у користуванні спірним житлом.

Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції визодив із того, що за запропонованим позивачем порядком користування ОСОБА_1 отримає меншу площу, ніж 21,3 кв. м, що є порушенням його житлових прав. Крім того, житлова кімната площею 15,6 кв. м є прохідною, що унеможливлює встановлення порядку користування та порушує права іншого співвласника. Правом на заявлення клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи позивач не скористався.

24 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що позбавило його можливості заявити клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи. Зазначає, що в спірній квартирі є дві ізольовані житлові кімнати площами 10,3 кв. м та 16,7 кв. м, що свідчить про можливість виділення кожному з них відокремлену частину квартири з самостійним виходом.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житлом не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували з 10 січня 1997 року в шлюбі, який був зареєстрований у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану м. Харкова.

09 березня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальноо округу Тимченко Т.В. за реєстровим номером 1314 (а. с. 3-4).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 5-6).

Згідно з технічним паспортом від 22 лютого 2000 року квартира АДРЕСА_1 складається з: кімнати - 15,6 кв. м з виходом на балкон, кімнати - 10,3 кв. м, кімнати - 16,7 кв. м., коридору 7,2 кв. м, ванної кімнати 5,0 кв. м, кухні 8,7 кв. м, санвузла 1,1 кв. м (а. с. 7-8).

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звертався до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області з заявою, в якій повідомляв, що з 2014 року не має можливості потрапити в житло, оскільки ОСОБА_2 змінила замок у вхідних дверях до квартири, ключі в добровільному порядку не надає, що унеможливлює доступ позивача до спірної квартири (а. с. 9).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути поотиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою сттатті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до частини першої статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на прідставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 521/18161/15ц та від 11 лютого 2019 року № 712/1936/16 ц.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Рішення суду як найважливішій акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здіснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Суд першої інстанції належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обгрунтованого висновку про навність підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, оскільки позивач є власником частини вказаного житла на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2000 року, а відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю.

Вирішуючи питання щодо встановлення порядку користування квартирою, судова колегія керується таким.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Квартира, яка є спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Наявність окремої ізольованої кімнати є обов`язковою умовою лише при виділі в натурі частки співвласників. Якщо виділ частки в натурі неможливий з технічних причин, тоді встановлюється порядок користування житлом незалежно від наявності чи відсутності окремих ізольованих кімнат, оскільки право власності є непорушним і при рівних умовах (частках) один із співвласників не може мати більше прав на спільне майно ніж інші співвласники.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для встановлення порядку користування квартирою, який запропоновав позивач, суд першої інстанції надав перевагу одному співвласнику квартири.

У цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 639/2184/16-ц (провадження № 61-15936св18).

Позивач з січня 2013 році не проживає в спірному житлі та не заперечував проти виділення йому у користування кімнати площею 10,3 кв. м, яка є вільною та ізольованою. При цьому порядок користування спірною квартирою, який просить визначити ОСОБА_1 , хоча і не відповідає його частці у праві власності на квартиру, не призведе до порушення прав відповідачки, виходячи з розміру належної їй частки у спірному майні.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц та від 19 лютого 2020 року у справі № 755/12779/17.

Виділення позивачу за запропонованим ним варіантом встановлення порядку користування квартирою жилої кімнати № 6 площею 10,3 кв. м не перевищує належну йому частку жилої площі в розмірі 21,3 кв. м, а виділення відповідачці житлових кімнат АДРЕСА_2 площею 15,6 кв. м та № 7 пложеню 16,7 кв. м не зменшує належну їй частку жилої площі в розмірі 21,3 кв. м, що не свідчить про невідповідність варіанту порядку користування спірною квартирою інтересам всіх співвласників.

Оскільки предметом спору у цій справі є встановлення користування квартирою, тому суд з урахуванням встановлених обставин встановлює відповідний порядок.

З огляду на викладене, правових підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житлом у суду першої інстанції не було.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, позов в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житлом підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що позбавило його можливості заявити клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи, не можуть бути прийняті до уваги.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень процесуального закону, суд має право віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому за змістом пункту 1 частини шостої цієї статті справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу притаманних їм властивостей, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета.

Ця справа не є малозначною в силу закону, оскільки пред`явлено вимоги немайнового характеру, а тому така справа могла лише бути визнана малозначною лише за постановлення ухвали суду про віднесення її до категорії малозначних.

В матеріалах справи наявні дані про те, що судом першої інстанції дана справа віднесена до категорії малозначних як справа незначної складності на підставі пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, про що свідчить ухвала від 29 жовтня 2019 року на а. с. 23.

Крім того, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін не впливає на висновок суду про наявність підстав для задоволення позову в частині встановлення порядку користування спірою квартирою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року скасувати в частині вирішення спору про встановлення порядку користування квартирою.

Позов ОСОБА_1 про встановлення порядку коиистування квартирою задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення жилої кімнати площею 10,3 кв. м у користування ОСОБА_1 . Виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 15,6 кв. м та кімнату площею 16,7 кв. м. Місця загального користування: коридор, кухню, вбиральню, ванну кімнату залишити у спільному користуванні сторін.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 квітня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.П.Коваленко

О.Ю.Тичкова