Справа № 236/1171/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 рокуКраснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Саржевської І.В.,

за участю: секретаря - Олійник С.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду міста Лиман, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спадковому майні, про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

30.03.2020 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спадковому майні, про визнання права власності на спадкове майно(а.с.1-5).

Ухвалою судді від 31.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та справу призначено до підготовчого засідання(а.с.92-93).

Позивач ОСОБА_1 в підготовче засідання не з`явився, просить розглянути цивільну справу без його участі та задовольнити позовні вимоги, про що надав до суду відповідну заяву(а.с. 101).

Відповідач - ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про час та місце розгляду цивільної справи, в підготовче засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, позовні вимоги позивача визнала у повному обсязі не заперечувала проти їх задоволення та розгляду справи у підготовчому засіданні(а.с.100).

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини.

Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 13.03.2017, актовий запис № 249(а.с.13,16-17).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( ст. 1220 ч.ч.1,2 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, яке складається з:

житлового будинку з відповідними господарсько-побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської ДНК 04.12.2001 року за реєстровим № 2214, зареєстрованого в Слов`янському КПБТІ 06.12.2001 за реєстровим № 1671-12-85(а.с.32);

земельної ділянки площею 0,0603га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 800815, виданого 10.03.2009 року Краснолиманською міською радою(а.с.25-26);

житлового будинку з відповідними господарсько-побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , 1/2 частка якого належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської ДНК 16.06.2011 року за реєстровим № 1689, зареєстрованого в КП «БТІ» м. Слов`янська 25.06.2011 року за реєстровим № 6273 в кн.42, та друга Ѕ частка якого належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 20.01.1975 року Виконкомом Краснолиманською міською радою, зареєстрованого в Слов`янському БТІ 21.01.1975 року за реєстровим № 6273(а.с.19-21).

Цивільне законодавство України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст 1217 ЦК України).

ОСОБА_3 за життя 04.12.2001 склала заповіт, яким все майно, яке на день смерті буде їй належати, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось, заповідала позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 , в рівних частках кожному. Заповіт посвідчено 04.12.2001 державним нотаріусом Краснолиманської ДНК за реєстровим № 2215(а.с.18).

Згідно зі ст. 1222,1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Положеннями ч.1 ст. 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача та відповідно син спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 від 23.10.2002 року, актовий запис № 467(а.с.15-17).

Відповідно до ч. 3 ст. 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюються на час відкриття спадщини.

За правилами ч.1 ст. 1241 ЦК України, право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Тобто на теперішній час позивач є спадкоємцем за заповітом та за правом представлення після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , та має більшу частку у спадковому майні(3/4 частки), крім того є непрацездатним, що підтверджується довідкою серії АВ № 0604837(а.с.8-9).

Друга 1/4 частка зазначеного спадкового майна належить відповідачу по справі ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем за заповітом, посвідченого 04.12.2001 державним нотаріусом Краснолиманської ДНК за реєстровим № 2215(а.с.18), складеного від імені ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13.).

Крім того, оскільки на теперішній час позивач є власником 3/4 часток спірного майна, інша частка майна є незначною і не може бути виділена в натурі, позивач бажає оформити право власності та бути власником всього майна.

Відповідно до технічної документації, загальна площа житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , складає 82,2 кв.м., в тому числі житлова 41,9 кв.м.; розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 58,9 кв.м., в тому числі житлова- 34,7 кв.м., у зв`язку з чим на належну відповідачу 1/4 частку доводиться 10,48 кв.м. та 8,68 кв.м., відповідно, житлової площі. Отже, 1/4 частка відповідача у спірному майні є незначною та не може бути виділена в натурі(а.с. 40,68).

Крім того, на теперішній час позивач користується та розпоряджається спірним майном.

Вирішуючи справу по суті суд приходить до наступного.

Частиною першою статті 346 ЦК України передбачені випадки, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, зазначений перелік не є вичерпним і право власності може бути припинене і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України 02.07.2014 також сформулював правову позицію, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у абз. 3 п. 6 постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 3/4 часток спірного майна, частка відповідача у спірному майні є незначною та не може бути виділена в натурі, під час розгляду справи відповідач, у відповідності до вимог ч.1 ст. 206 ЦПК України, визнала позов, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спадковому майні, про визнання права власності на спадкове майно.

Керуючись ст. 15, 16, 25, 328, 355, 365,358 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спадковому майні, про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Припинити право ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ј частку спадкового майна за заповітом, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з:

житлового будинку з відповідними господарсько-побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельної ділянки площею 0,0603га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 ;

житлового будинку з відповідними господарсько-побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті баби ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складається з:

житлового будинку «А-1», загальною площею 58,9 кв.м., в т.ч. житловою 34,7 кв.м., з відповідними господарсько-побутовими спорудами: літня кухня, льох «Г, вбиральня, душ «Ж», сарай «Е», сарай «З», колонка №1, огорожа №2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельної ділянки площею 0,0603га, кадастровий номер :01:011:0199, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 ;

житлового будинку «А-1», загальною площею 84,2 кв.м., в т.ч. житловою-41,9 кв.м., з відповідними господарсько-побутовими спорудами: сарай «Б», сарай, льох «В», літня кухня «Г», вбиральня «Е», сарай тимчасовий «Ж», колонка №1, колонка №2, огоржа №3, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Відповідно до ч.3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо апеляційного оскраження продовжуються на строк дії такого карантину.

Текст рішення виготовлений 14.04.2020.

Суддя -