Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/245/18
Провадження № 2/321/1/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.03.2020 смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Кравченко Н.О.,

при секретарі - Цаплі Г.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представників позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

третьої особи - ОСОБА_5 ,

представник третьої особи - Чорненької О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Михайлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа - відділ у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа на стороні відповідача - Державний реєстратор ВК Орлянської сільської ради Василівського району Музичко Сергій Валентинович, про повернення земельної ділянки внаслідок нікчемності договору оренди земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_7 , третя особа - відділ у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, третя особа на стороні відповідача - Державний реєстратор ВК Орлянської сільської ради Василівського району Музичко Сергій Валентинович про повернення земельної ділянки внаслідок нікчемності договору оренди земельної ділянки, посилаючись на наступне. Так, з 22 червня 2009 року ОСОБА_7 використовує належну йому земельну ділянку площею 3,1768 га в с. Тимошівка, Михайлівського району, Запорізької області на підставі договору оренди земельної ділянки. Він не мав оригіналу цього договору, та при розгляді цивільної справи № 321-329-17, дізнався, що примірник цього договору також відсутній у відділі у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області. Відсутність у нього цього договору оренди земельної ділянки пояснює тим, що ОСОБА_7 заволодів його власністю в порушення публічного порядку передбаченого ст.228 ЦК України. Оскільки закон пов`язує нікчемність договору в порушення публічного порядку з порушенням конституційних прав і свобод людини він має довести, що сам факт існування договору оренди земельної ділянки відбувся при відсутності його вільного волевиявлення і не відповідає внутрішній волі відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України. Відповідач ОСОБА_7 ніколи не обговорював з ним умов договору оренди земельної ділянки, він ніколи не погоджував надання йому земельної ділянки на умовах цього договору, терміном на 50 років, бо текст цього договору він підставив під його підпис. Жоден аркуш з умовами цього договору оренди земельної ділянки крім останнього він не підписував в порушення вимог ч. 4 ст. 203 ЦК України: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. До державного реєстратора для реєстрації договору, він ніколи не звертався. У зв`язку з шахрайськими діями ОСОБА_7 він звернувся до прокуратури Запорізької області про внесення в реєстр заяву про скоєння злочину проти нього, та скерування матеріалів справи досудовому слідству. Нікчемним договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виступає тому, що суперечить нормам цивільного кодексу, іншим нормам цивільного законодавства, його моральним засадам. Позивач вважає, що договір оренди земельної ділянки від 22.06.2009 року має всі ознаки недійсності, в формі нікчемності а саме: 1) в преамбулі названого договору визначено, що він відповідає типовій формі затвердженої Постановою КМУ від 03 березня 2004 року № 220, що не є дійсним. В розділі «Предмет договору» відсутнє в п.1 визначення кадастрового номеру земельної ділянки; 2) в розділі «Орендна плата» є невідповідність форми плати, бо в відсотках від нормативної грошової оцінки земельної ділянки визначається плата тільки за земельні ділянки комунальної та державної власності; 3) Не відповідає постанові КМУ договір між ним та Пучковим від 22.06.2009 року у зв`язку з відсутністю істотних умов договору в розділі «Орендна плата» - про перелік, кількість продукції одержуваної від земельної ділянки, якісні показники продукції, місце, умови, строки поставки, при цьому розрахунок у натуральній формі повинен відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Тобто відповідач умисно спотворив типовий договір на який послався саме в частині істотних умов договору. Оскільки в договорі від 22.06.2009 року між відповідачем та ним означені істотні умови договору відсутні, згідно названих норм цивільного закону договір не може вважатись укладеним. Крім того, порядок держаної реєстрації названого договору між ним та відповідачем не був додержаний. В договорі оренди земельної ділянки був сфальсифікований номер державного акту на землю. На час укладання цього договору державного акту на землю не існувало. Тому, згідно Постанови КМУ від 24.01.2000 року договір має бути зареєстрований виконавчим комітетом Тимошовської сільської ради. На вказаному договорі відсутній штамп із зазначенням дати реєстрації, та номера запису, та відсутня підпис співробітника виконкому сільради, яка повинна зареєструвати договір. Пункт 2 постанови свідчить, що на момент укладання цього договору «реєстрація оренди провадиться виконавчим комітетом сільської ради». В порушення п.3 постанови, орендодавець особисто не подавав ні договір оренди землі ні сертифікат на право на земельну ділянку відповідному органу державної реєстрації, (та взагалі ніякому державному органу), що підтверджується фактом реєстрації цього договору Михайлівським ДЗК. Також зазначив, що в органі державної реєстрації договору оренди землі відсутня справа щодо укладення договору оренди землі в паперовій формі. Тобто, у відповідності ст.6 Закону України «Про оренду землі», орендар не набув права оренди земельної ділянки на підставі і в порядку передбачених Земельним кодексом, Цивільним кодексом, цим та іншими законами і договором оренди землі. На підставі зазначеного, просить суд нікчемний договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 22.06.2009 року площею 3,1768 га привезти до двосторонньої реституції та повернути земельну ділянку власнику.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_6 та його представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на задоволенні позовної заяви наполягали, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача Бондарєв О.Г. в судовому засіданні позовній вимоги не визнав та пояснив суду, що відсутні будь-які підстави вважати спірний договір оренди нікчемним, прохав застосувати до позовної заяви строки позовної давності. Також пояснив, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 19.01.2012 року було відмовлено у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа: відділ Держкомзему у Михайлівському районі Запорізької області про визнання договору оренди землі (у тому числі і відносно земельної ділянки 3,1768 га) недійсним, рішення набрало законної сили. Згідно рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року позивачу ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа Відділ у Михайлівському районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області про розірвання договору оренди земельної ділянки - відмовлено. Рішення набрало законної сили. Вважав, що даними рішеннями розглянуто обставини, які визначені в даному позові, зазначеними для визнання договору оренди нікчемним та їм надано правову оцінку. Щодо витребування оспорюваного оригіналу договору оренди землі, пояснив, що він наданий відповідачем для вивчення по кримінальній справі, відкритої за заявою ОСОБА_6 та на цей час знаходиться в матеріалах кримінального провадження.

Третя особа - Державний реєстратор Виконавчого комітету Орлянської сільської ради Василівського району Музичка С.В. в судовому засіданні 10.03.2020 року просив відмовити в задоволенні позову, пояснив, що відповідач-орендатор ОСОБА_7 , відповідно до законодавства, діючого на момент звернення, мав право звернутися до Державного реєстратора з метою реєстрації договору оренди землі, на що ним було подано пакет відповідних документів, які були передані на зберігання до Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІV у редакції, яка діяла на момент державної реєстрації спірного договору. Згідно даного Закону зазначено, що зберігання реєстраційних справ у паперовій формі здійснюється виключно виконавчими органами міських рад, міст обласного та/або республіканського значення Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями за місцезнаходженням відповідного майна. Також пояснив, що Державна реєстрація похідного речового права на земельну ділянку, право власності на яку оформлено до 1 січня 2013 року, здійснюється одночасно з державною реєстрацією права власності на таку земельну ділянку (крім випадків, коли право власності на таку земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав) на підставі заяви про державну реєстрацію прав. Перереєстрація відбувається в такому випадку без подання заявником документа, на підставі якого виникло право власності, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі. У разі відсутності відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, подається витяг з Державного земельного кадастру про акту земельну ділянку. Також, за бажанням особи, яка звернулася за реєстрацією земельної ділянки або реєстрації її обтяження, які не пов`язані з поділом, виділом, об`єднанням земельних ділянок, для державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку може бути подано Витяг з державного земельного кадастру про таку земельну ділянку.

Представник третьої особи відділу у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій областіЧорненька О.П. в судовому засіданні 30 березня 2020 року пояснила, що працює в установі з 2013 року державним кадастровим реєстратором Відділу у Михайлівському районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області. Підтримала пояснення, надані суду 15.07.2019 року в яких зазначено, що відповідно до п.16 Постанови КМУ від 25 грудня 1998 року № 2073 «Про порядок державної реєстрації договорів оренди землі», яка діяла на той час, примірники договорів оренди землі перебували: один у реєстраційній справі, другий - у орендаря, третій - у орендодавця, вирішення питання залишила на розсуд суду. Також пояснила, що договір оренди у відділі відсутній.

Заслухавши пояснення сторін, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 158120 від 05.01.2005 року, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки загальною площею 3,1768 га, розташованої на території Тимошівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, кадастровий номер: :03:001:0007 ( а.с. 23).

Згідно договору оренди землі від 22 червня 2009 року, судом встановлено, що 22 червня 2009 року між ОСОБА_6 та приватним підприємцем ОСОБА_7 був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 3,1767 га, який був зареєстрований у Михайлівському відділенні Запорізької філії ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.07.2009 року за № 45. (а.с. 24-26)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16.03.2018 року, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки , кадастровий номер :03:001:0007, площею 3,1767 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тимошівської сільської ради, Михайлівського району, Запорізької області, підстава виникнення права власності: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЗП № 158120, виданий 05.01.2005 року, видавник: Михайлівський районний відділ земельних ресурсів Запорізької області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37299292 від 27.09.2017 року. 22.06.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір оренди землі, серія та номер: б/н, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0007, строк дії: 50 років, з правом пролонгації, земельна ділянка загальною площею 3,1767 га, у тому числі рілля 3,1767 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 31998,49 грн., орендна плата вноситься Орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. ( а.с. 43-44)

Згідно повідомлення відділу у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 02.03.2018 року, що договір оренди на земельну ділянку кадастровий номер :17:001:0072 площею 2,5697 га. ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тимошівської сільської ради (пай) зареєстровано 18.08.2009 року за №72 на термін 50 років між гр. ОСОБА_7 та гр. ОСОБА_6 , земельна ділянка якому належить на праві власності згідно Розпорядження голови Михайлівської райдержадміністрації від 16 серпня 2004року №338 і посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЗП №158120 зареєстрованим 05 січня 2005року за №03 про що свідчать відповідні записи в книгах реєстрації. Договір оренди до відділу на зберігання не передавався. Державний акт серія ЗП №158120 на ім`я гр. ОСОБА_6 виготовлений на основі «Технічної документації із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право на земельну ділянку громадянам Тимошівської сільської ради. Розпорядження голови Михайлівської райдержадміністрації №338 від 16.08.2004 року та сертифікату на право на земельну частку пай серія ЗП №0092359, який погашено і зберігається з технічною документацією в архівному фонді відділу. На підставі акту гр. ОСОБА_6 перешли у власність земельні ділянки з кадастровими номерами :03:001:0007 площею 3,1767 га ріллі №98 :17:001:0011 площею 2,5697га ріллі № 800:08:001:0187 площею 0,2761га пасовища № 515 . Також згідно заяви гр. ОСОБА_8 реєстраційний №П-253/зл від 26.04.2010 року до Михайлівської районної державної адміністрації виготовлено «Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право на земельну ділянку гр. ОСОБА_6 на території Тимошівської сільської ради, прийнято розпорядження №208 від 2105.2010 по внесенню зміни до розпорядження голови Михайлівської райдержадміністрації №338 від 16.08.2004 року. На основі даного розпорядження повторно передано у власність гр. ОСОБА_6 земельні ділянки з номерами № НОМЕР_3 на підставі сертифікату ЗП №0092359. Земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери: :03:001:0007 площею 3,1768 га ріллі №98 :17:001:0072 площею 2,5696га ріллі №800:08:001:0187 площею 0,2761га пасовища № 515 . Але відмітки про внесення до бази ДЗК та присвоєння кадастрового номера на документації відсутні. Згідно даної технічної документації та розпорядження №208 від 16 серпня 2004 року гр. ОСОБА_6 виготовлено державні акти на право власності на земельні ділянки : серія ЯК№968850 зареєстровано 23 вересня 2010 року за №57 площею 3,1768га, серія ЯК№968851 зареєстровано 23 вересня 2010 року за №58 площею 2,5696га, серія ЯК№968852 зареєстровано 23 вересня 2010року за №59 площею 0,2761га. Правовий статус державного акту серія ЗП №158120 в розпорядженні №208 від 21.05.2010 року або книгах реєстрації, заявах власників не відображено. Інформацію надано станом на 31.12.2012 року. Інша інформація по даних земельних ділянках на сьогоднішній день відсутня в зв`язку з тим, що з січня 2013 року реєстрація права на земельні ділянки здійснюється державним реєстратором речових прав і опрацьовані матеріали до відділу не передаються. (а.с. 45).

Згідно повідомлення відділу у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 05.06.2017 року, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровано договір оренди на земельну ділянку площею 3,1768 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту серії ЯК 968850 від 13.07.2009 року за № на 50 років. Договір оренди відсутній. ( а.с. 47)

Згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів, затвердженої ДП «Запорізький інститут землеустрою» від 05.04.2005 року, інв.№ 9/164-648, що посвідчують право на земельну ділянку громадянам Тимошівської сільської ради, ПП «Агросінтез», ВАТ «Михайлівський Агрос», колишнього КСП «Росія», Михайлівського району, Запорізької області ОСОБА_6 було виділено в натурі земельну ділянку взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) колишнього КСП «Росія», Михайлівського району, Запорізької області, серія і номер сертифікату ЗП № 0092359, виданого 30 січня 1997 року, площею 3,1767, 2,5697, 0,2761 (загальна площа 6,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі), кадастровий номер земельної ділянки: :03:001:0007, :17:001:00111, :08:001:0187 ( а.с. 48-56).

Згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів посвідченого ДП «Запорізький інститут землеустрою» від 01.02.2010 року інв.№ 9/208-171, що посвідчують право на земельні ділянки ОСОБА_6 на території Тимошівської сільської ради (колишнього КСП» Росія»), Михайлівського району, Запорізької області, розпорядженням голови районної державної адміністрації від 01.05.2010 року за № 208 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації № 338 від 16.08.2004 року», було внесено зміни в пункт 232 додатку до розпорядження голови районної державної адміністрації від 16 серпня 2004 року № 338 «Про виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) по відношенню гр. ОСОБА_6 у зв`язку з неправильно вказаною площею ріллі і викласти в новій редакції.

Згідно списку громадян, яким виділяються в натурі земельні ділянки взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Росія», Михайлівського району, Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва від 21.05.2010 року за № 208, ОСОБА_6 передано в фізичних гектарах, згідно сертифікату серії ЗП № 0092359, 6,0225 га, з них: 3,1768 га та 2,5696 га ріллі, та пасовища 0, 2761 га. ( а.с. 57-58).

Згідно рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору оренди землі недійсним та зобов`язання ОСОБА_7 повернути земельні ділянки відмовлено з тих підстав, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи, підписи в договорі оренди землі, укладеному 22.06.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , виконані саме ОСОБА_1 (а.с. 75).

Відповідно до рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа - Відділу у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про розірвання договору оренди земельної ділянки, з підстав не сплати орендної плати, було відмовлено та встановлено, що гр. ОСОБА_1 на виконання умов договору оренди землі б/н від 22.06.2009 року отримав орендну плату за 50 років в сумі 56048 грн. з розрахунку 1120 грн за кожний рік (а.с. 84-85).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його прав на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частиною 4 ст.32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що п ерехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Згідно ст.792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 4, 7, 8, 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст. 219; ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як роз`яснено у п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів : нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, згідно Пленуму Верховного Суду України в п.п. 4, 7, 8, 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Так, судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 16.03.2018 року договір оренди земельної ділянки, площею 3,1767 га, укладений 22.06.2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (зареєстрований у Михайлівському відділенні Запорізької філії ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.07.2009 року за № 45) передбачає наступне: орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку, кадастровий номер :03:001:0007, строк дії: 50 років, з правом пролонгації, земельна ділянка загальною площею 3,1767 га, у тому числі ріллі 3,1767 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 31998,49 грн., орендна плата вноситься Орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Вказаний договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який провів його державну реєстрацію - Михайлівському районному відділі Запорізької регіональної філії - Державного земельного кадастру.

ЦК України виділяє такі види нікчемних правочинів:

1) вчинений з порушенням обов?язкової письмової та нотаріальної форми (ст. 218, 219, 220);

2) вчинений малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (ст. 221);

3) вчинений у випадках, передбачених законом, без дозволу органу опіки та піклування (ст. 224);

4) вчинений недієздатною фізичною особою (ст. 226);

5) правочин, що порушує публічний порядок (ст. 228);

6) удаваний правочин (ст. 235).

Посилання позивача на визначення договору нікчемним в порядку ст. 228 ЦК України не ґрунтується на законі, оскільки статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АРК, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок-це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством , що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу об`єктів цивільного права, тощо. Всі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 362/2841/16-ц.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач та його представники не зазначили, чим саме договір оренди землі порушує саме публічний порядок, враховуючи зміст спірного договору оренди землі, обставини його реєстрації, суд приходить до висновку про відсутність визнання його нікчемним з підстав, передбачених статтею 228 ЦК України у зв`язку з тим, що позивач не довів факту порушення цим договором публічного порядку. Спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку.

Згідно ч.1, 5, 6 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позивач зобов`язаний навести у позові фактичні дані, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та їх необґрунтованість, тобто наявність визначеної частиною другою статті 290 цього Кодексу різниці між вартістю таких активів та законними доходами такої особи. У разі визнання судом достатньої доведеності зазначених фактів на підставі поданих позивачем доказів спростування необґрунтованості активів покладається на відповідача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом було встановлено, що позивачем не надано доказів стосовно того, що договір оренди земельної ділянки, площею 3,1767 га, укладений між ним та ОСОБА_7 зареєстрований 22.06.2009 року є нікчемним та укладений і зареєстрований з порушенням закону. Жодна з ознак нікчемності правочину, встановлених законом, в даному випадку не знайшла своє підтвердження в частині укладеного договору оренди земельної ділянки.

Суд вважає, що посилання позивача на обставини, які на його думку є підставами вважати, що договір оренди земельної ділянки є нікчемним, а саме: відсутність укладення договору в формі установленій законом, невідповідності форми орендної плати, відсутність істотних умов договору, не проведення реєстрації оренди виконавчим комітетом сільської ради, а також те, що у вказаному договорі був сфальсифікований номер державного акту на землю не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не дають підстав вважати зазначений договір нікчемним.

Посилання позивача на відсутність його волевиявлення при укладенні договору та не відповідність змісту договору його внутрішній волі спростовується обставинами, встановленими судовими рішеннями, а саме рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 19 січня 2012 року, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору оренди землі недійсним та зобов`язання ОСОБА_7 повернути земельні ділянки відмовлено з тих підстав, що згідно висновку судово- почеркознавчої експертизи, підписи в договорі оренди землі, укладеному 22.06.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виконані саме ОСОБА_1 , окрім того підписи на акті визначення в натурі меж земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків також виконані позивачем та рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа - Відділу у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про розірвання договору оренди земельної ділянки, з підстав не сплати орендної плати, було відмовлено та встановлено, що гр. ОСОБА_1 на виконання умов договору оренди землі б/н від 22.06.2009 року отримав орендну плату за 50 років в сумі 56048 грн. з розрахунку 1120 грн за кожний рік. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року та Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (згідно Єдиного державного реєстру судових рішень) від 02.10.2019 року рішення набрало законної сили.

Згідно змісту рішення Європейського суду «ТОВ БУШБМ проти України» п. 33 ситуація, коли факти , які вже були встановлені остаточним рішенням в одній справі, пізніше були відкинуті судами у новій справі між тими самими сторонами, є аналогічною ситуації, коли після відновлення провадження рішення, яке набрало законної сили та підлягало виконанню, було повністю скасовано. Суд визнав, що така ситуація порушує принцип юридичної визначеності (див., наприклад, рішення у справі «Есертас проти Литви», заява № 50208/06, пункт 25. Згідно п. 34 вищеозначеного рішення Суд також повторив, що скасування остаточного рішення з порушенням принципу юридичної визначеності не може бути виправданням його невиконання (див., наприклад, рішення у справі «Желтяков проти України, заява № 4994/04, пункт 55 від 09 червня 2011 року). Суд вважає, що цей принцип також застосовується у випадках, коли, як у цій справі, остаточне рішення було позбавлено будь-якої законної сили внаслідок ухвалення у подальшому іншого рішення, що є порушенням пункту 1 статті 6 Коніенції. Аналогічний підхід у справі Кехайя проти Болгарії. Пункт 76, «Соломун проти Хорватії, заява 679/11, п.п.60-63.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, загальними необхідними вимогами для чинності правочину є: 1. Зміст цього правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним;6. Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦКУ).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину з посиланням на ст. 203 ЦК України необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визначення нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в цьому кодексі немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Щодо недодержання вимог ч. 4 ст. 203 ЦК України, судом встановлено наступне. Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Згідно ст. 14 ЗУ «Про оренду землі», діючого на момент укладення договору: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Невідповідності вимогам чинного законодавства, діючого при укладенні та реєстрації вказаного договору оренди земельної ділянки суд не вбачає.

Також суд вважає за необхідним зазначити, що відповідно до відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», діючої на момент укладення спірного договору істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки; строк дії договору; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно змісту договору оренди землі, укладений 22.06.2009 року між ОСОБА_6 та ПП ОСОБА_7 відповідає вимогам закону.

Також суд наголошує, що п.15 ЗУ «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161-ХІV визначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У реєстрації відповідного договору не відмовлено, що свідчить про відповідність даного договору вимогам закону та зареєстровано у Михайлівському відділенні Запорізької філії ДЗК про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.07.2009 року за № 45.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Також необхідно зазначити, що Постановою ВСУ у справі № 6-223цс14 зазначено, що обов`язковою умовою для визнання оренди землі недійсним є не тільки відсутність певних істотних умов в договорі, а і встановлене судом порушення прав позивача такою відсутністю. Враховуючи, що позивачем отримано суму орендної плати за 50 років за діючим договором оренди землі від 22.06.2009 року, що встановлено рішенням суду, яке набрало чинності, у позивача відсутнє будь-яке порушене право на момент звернення до суду із даним позовом.

Що стосується заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Приписами частини третьої вказаної статті передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Враховуючи аналогію права, відповідно до абз. 1, 2 п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 (зі змінами та доповненнями) за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову до суду, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону. Тому якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ. Днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв`язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду). Якщо позовну заяву було повернуто, перебіг позовної давності переривається з того дня, коли заяву подано до суду з додержанням установленого порядку. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в пункті 4.4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», а також постановах Верховного Суду України від 02.12.2015 №6-895цс15 та від 18.10.2017 №6-116цс13.

Згідно приписів ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 названої статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З підстав наведеного, враховуючи висновки рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2017 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про розірвання договору оренди та встановлено отримання позивачем орендної плати, суд дійшов висновків про те, що перебіг строку позовної давності за вимогами позивача про визнання такого нікчемного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину розпочався з наступного дня від дня, коли позивач отримав орендну плату від ОСОБА_7 за 50 років за відповідним договором оренди землі, тобто 27.07.2010 року - з дня виконання умов договору відповідно до ч. 3 ст. 261 ЦК України..

Водночас, з підстав відсутності належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження факту порушення прав позивача у суду відсутні правові підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, відтак суд відхиляє клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 15.03.2011 року №3135-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень , але це не може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів , які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зв ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, п. 23, ЄСПЛ від 18 липня 2018 року).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку.

За таких обставин, підстави вважати нікчемним договір оренди земельної ділянки площею 3,1767 га, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , зареєстрований 22.06.2009 року відсутні, внаслідок чого позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо повернення земельних ділянок є похідними, тому також задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 7, 12, 228-229, 258-260, 263 -265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) до ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_8 ), третя особа - відділ у Михайлівському районі Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області () місцезнаходження: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Центральна, 78а, третя особа на стороні відповідача - Державний реєстратор ВК Орлянської сільської ради Василівського району ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_9 ), про повернення земельної ділянки внаслідок нікчемності договору оренди земельної ділянки - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 08.04.2020 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області Н.О. Кравченко