Постанова

Іменем України

24 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 640/10910/17

провадження № 61-46713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Мегабанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду міста Харкова, у складі судді Нев`ядомського Д. В., від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П., від 11 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про припинення зобов`язань за договором поруки.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 28 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Мегабанк» (далі - ВАТ «Мегабанк»), правонаступником якого є ПАТ «Мегабанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 55-14П/2008, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 300 000,00 грн. Кінцевий строк повернення кредиту 27 березня 2018 року.

28 березня 2008 року на забезпечення зобов`язання за кредитним договором № 55-14П/2008 між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 55-14П/2008-П.

01 серпня 2008 року у позичальника виникла заборгованість за кредитним договором, про що свідчить розрахунок заборгованості від 17 вересня 2009 року та вимога щодо погашення заборгованості № 04/1736 від 03 грудня 2008 року.

Разом з тим, із позовом про дострокове стягнення заборгованості банк звернувся лише 23 вересня 2009 року.

Позивач вважає, що зобов`язання за договором поруки повинні бути припинені відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК, оскільки минув строк пред`явлення вимоги щодо стягнення заборгованості, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові № 6-170цс13 від 17 вересня 2014 року.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати припиненими зобов`язання за договором поруки № 55-14П/2008-П від 28 березня 2008 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 11 січня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач брала участь 06 вересня 2012 року при розгляді Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області справи за позовом ПАТ «Мегабанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення на користь банку 471 697,00 грн заборгованості за кредитним договором № 55-14П/2008 від 28 березня 2008 року та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Мегабанк» про визнання недійсним договору іпотеки, а також при апеляційному перегляді вказаного судового рішення Апеляційним судом Миколаївської області 25 жовтня 2012 року, рішенням якого позов було задоволено. У мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області зазначено, що ПАТ «Мегабанк» не пропущено шестимісячний строк для звернення до суду з позовом до поручителя, а тому суд першої інстанції не мав підстав для звільнення ОСОБА_1 від цивільно-правової відповідальності та застосування до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Встановлені вказаним рішенням суду обставини не підлягають доказуванню при розгляді іншої цивільної справи, оскільки суд першої інстанції не наділений правом переоцінки обставин, встановлених такими рішеннями, або перегляду рішень, що набрали законної сили, окрім розгляду заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив у судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, та надав їм правильну оцінку. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на наявність преюдиційного судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2018 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, рішення Київського районного суду міста Харкова від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи. Місцевим судом неправильно було застосовано положення частини четвертої статті 559 ЦК України та частини сьомої статті 82 ЦПК України.

Судом не було враховано правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 рокуу справі № 6-170цс13.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21 березня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

13 квітня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл справи.

У квітні 2020 року справу розподілено судді-доповідачу.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

ПАТ «Мегабанк» у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 березня 2008 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту за № 55-14П/2008, у відповідності до якого позичальник повинен отримати кошти у сумі 300 000,00 грн.

28 березня 2008 року на забезпечення зобов`язання за кредитним договором № 55-14П/2008 між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 55-14П/2008-П.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 вересня 2012 року у справі № 1420/1214/2012 частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Мегабанк». Кредитний договір № 55-14П/2008 достроково розірвано. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Мегабанк» 462 575, 43 грн кредитної заборгованості. У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено.

Задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 28 березня 2008 року між ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_4 .

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2012 року рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 вересня 2012 року скасовано, та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ «Мегабанк» задоволено частково. Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Мегабанк» 471 697,91 грн заборгованості за кредитним договором № 55-14П/2008 від 28 березня 2008 року. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, надано право продажу предмету іпотеки. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У вказаному рішенні апеляційного суду від 25 жовтня 2012 року було встановлено, що позивачем ПАТ «Мегабанк» не пропущено шестимісячний строк для звернення до суду з позовом до поручителя ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 січня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2012 року.

Також встановлено, що 25 листопада 2014 року ПАТ «Мегабанк» звернулось до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором № 55-14П/2008 від 28 березня 2008 року.

Заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 березня 2015 року, яке набрало законної сили 13 травня 2015 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «Мегабанк». Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь банку 143 011,68 грн. Вказане рішення місцевого суду ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Вказаним рішенням встановлено, що відповідно до умов п. 5.1 договору поруки від 28 березня 2008 року № 55-14П/2008-П, укладеного між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 , цей договір діє протягом трьох років з дня закінчення строку кредитного договору.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Місцевий суд правильно врахував обставини, встановлені у рішенні Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2012 року у справі № 1420/1214/2012 (апеляційне провадження № 22ц-1490/3028/12), яке у силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення.

Всупереч доводам касаційної скарги вказаним судовим рішенням (у справі № 1420/1214/2012) встановлено, що 28 березня 2008 року між ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_5 був укладений договір № 55-14П/2008, за яким позичальник отримав від банку 300 000,00 грн кредиту на споживчі цілі під 18% річних строком до 27 березня 2018 року. Згідно з пунктом 3.3.1 цього договору у випадку порушення його умов позичальником банк має право достроково розірвати договір і вимагати повернення кредиту та сплати нарахованих процентів.

Для забезпечення виконання позичальником умов указаного кредитного договору у той же день банком були укладені два окремі договори:

- з ОСОБА_4 - договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку банку належну їй земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,25 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 708 894,00 грн;

- з ОСОБА_1 - договір поруки, згідно якого остання зобов`язалась відповідати солідарно з боржником перед банком за повне виконання ним кредитних зобов`язань.

З липня 2008 року ОСОБА_6 належним чином не виконував своїх зобов`язань щодо своєчасного і повного повернення указаних кредитних коштів, у зв`язку з чим у нього виникла кредитна заборгованість перед банком, розмір якої станом на 15 травня 2012 року становив: 287 360,27 грн - залишок кредиту та 164 152,79 грн - заборгованість зі сплати відсотків. Крім того, банком було нараховано 20 184,85 грн пені та 86 754,75 грн штрафів за неналежне виконання умов кредитного договору.

19 лютого 2009 року банк направив позичальнику та поручителям досудову письмову вимогу про погашення протягом 7 днів існуючої на той час кредитної заборгованості позичальника. Таку вимогу отримали: ОСОБА_6 і ОСОБА_4 - 26 лютого 2009 року, а ОСОБА_1 - 24 березня 2009 року.

24 вересня 2009 року ПАТ «Мегабанк» направив до суду позов.

Врахувавши такі обставини, апеляційний суд у справі № 1420/1214/2012 дійшов висновку про те, що банком не було пропущено шестимісячний строк для звернення до суду з позовом до поручителя, а тому суд першої інстанції не мав підстав для звільнення ОСОБА_1 від цивільно-правової відповідальності та застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 559 ЦК України.

ОСОБА_1 вказані висновки апеляційного суду не спростувала.

За таких обставин місцевим та апеляційним судами на підставі належно оцінених доказів зроблено правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Висновки за результатами вирішення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Доводи заявника про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивовано неузгодженістю правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16, у постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 752/539/16-ц, від 16 травня 2018 у справі № 317/503/16, від 05 березня 2018 року у справі № 331/6384/16-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 490/7570/15-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 756/11318/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 761/2817/16-ц з правовими позиціями, що викладені у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13 та від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-1724цс16.

Заявником не наведено обґрунтованих мотивів та аргументів для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду і колегія суддів не вбачає підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тому заявлене клопотання задоволенню не підлягає, оскільки підстави, передбачені статтею 403 ЦПК України, відсутні.

Крім того, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, адже таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. Тому, враховуючи правову природу поручительства як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене у самому договорі поруки.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Місцевий суд виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
А. І. Грушицький
І. М. Фаловська