Ухвала

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 202/814/19

провадження № 61-6051ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позов обґрунтовано тим, що між ним та ОСОБА_1 укладено чотири нотаріально посвідчених договори про позику грошей, а саме: договір від 26 жовтня 2012 року № 1656 на суму 44 280,00 грн, який було укладено на строк до 26 листопада 2012 року, договір від 29 квітня 2013 року № 579 на суму 214 200,00 грн, який було укладено на строк до 29 травня 2013 року, договір від 29 травня 2013 року № 670 на суму 128 520,00 грн, який було укладено на строк до 29 червня 2013 року, договір від 16 вересня 2013 року № 1157 на суму 87 740,00 грн, який було укладено на строк до 16 жовтня 2013 року. Вказував, що оскільки строк виконання зобов`язання настав тому за всіма договорами позики вчинено виконавчі написи і відкрито виконавчі провадження в Індустріальному відділі державної виконавчої служби м. Дніпра. Зазначав, що на час звернення з позовом ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, борг так і не повернув. Посилаючись на те, що своїми діями ОСОБА_1 завдав йому збитків, відшкодування яких передбачене статтею 625 ЦК України, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 борг у розмірі 1 392 734,81 грн, який складається з заборгованості за договором позики № 1656 у розмірі 44 280,00 грн, відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 83 895,86 грн та відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 8 133,73 грн; заборгованості за договором позики № 579 у розмірі 214 200,00 грн, відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 352 992,33 грн та відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 29 788,47 грн; заборгованості за договором позики № 670 у розмірі 128 520,00 грн, відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 242 667,92 грн та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 21 401,22 грн; заборгованості за договором позики № 1157 у розмірі 87 740,00 грн, відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 165 290,82 грн та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 13 824,46 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму індексу інфляції у розмірі 844 846,93 грн, з яких за договором позики від 26 жовтня 2012 року № 1656 у розмірі 83 895,86 грн, за період з 26 листопада 2012 року по 14 січня 2019 року; за договором позики № 579 від 29 квітня 2013 року у розмірі 352 992,33 грн за період з 29 травня 2014 року по 14 січня 2019 року; за договором позики № 670 від 29 травня 2013 року у розмірі 242 667,92 грн, за період з 29 червня 2013 року по 14 січня 2019 року; за договором позики від 16 вересня 2013 року № 1157 у розмірі 165 290,82 грн, за період з 16 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму трьох відсотків річних у розмірі 73 147,88 грн, з яких за договором позики № 1656 від 26 жовтня 2012 року у розмірі 8 133,73 грн; за договором позики № 579 від 29 квітня 2013 року у розмірі 29 788,47 грн; за договором позики № 670 від 29 травня 2013 року у розмірі 21 401,22 грн; за договором позики № 1157 від 16 вересня 2013 року у розмірі 13 824,46 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості з індексу інфляції у загальному розмірі 535 938,24 грн, яка складається з заборгованості з індексу інфляції за договором позики від 26 жовтня 2012 року № 1656 за період з 27 листопада 2012 року по 12 червня 2014 у розмірі 4 972,64 грн, заборгованості з індексу інфляції за договором позики від 29 квітня 2013 року № 579 за період з 30 травня 2014 року по 14 січня 2019 року у розмірі 324 834,30 грн, заборгованості з індексу інфляції за договором позики від 29 травня 2013 року № 670 за період з 30 червня 2013 року по 14 січня 2019 року у розмірі 194 900,58 грн та заборгованості з індексу інфляції за договором позики від 16 вересня 2013 року № 1157 за період з 17 жовтня 2013 року по 04 серпня 2014 року у розмірі 11 230,72 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості з трьох відсотків річних у загальному розмірі 61 775,38 грн, яка складається з заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики від 26 жовтня 2012 року № 1656 за період з 27 листопада 2012 року по 12 червня 2014 у розмірі 2 045,37 грн, заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики від 29 квітня 2013 року № 579 за період з 30 травня 2014 року по 14 січня 2019 року у розмірі 36 179, 26 грн, заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики №670 від 29 травня 2013 року за період з 30 червня 2013 року по 14 січня 2019 року у розмірі 21 380,09 грн та заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики від 16 вересня 2013 року № 1157 за період з 17 жовтня 2013 року по 04 серпня 2014 року у розмірі 2 170,66 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 у березні 2020 року засобами поштового зв`язку подано до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, зокрема такими підставами є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права виключно у випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19, постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга подана у передбачений законом строк, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням наведеного касаційне провадження в цій справі необхідно відкрити.

Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року.

Витребувати з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська матеріали вищезазначеної цивільної справи № 202/814/19.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик