Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 522/6052/18-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (головуючого), Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Постанову Одеського апеляційного суду від 19 червня 2019 року, якою скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2018 року про залишення позову без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 257 ЦПК України, залишив без змін.
Не можу погодитися з постановою з таких мотивів.
1. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
2. У постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс15 зроблено висновок про те, що «оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча».
3. Згодом Верховний Суд України у справах № 6-1716цс15 від 11 листопада 2015 року, 6-2892ц15 від 27 січня 2016 року, 6-2712ц15 від 27 січня 2016 року, 6-29цс16 від 13 квітня 2016 року, зробив висновок про те, що «правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду».
4. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
4.1. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
5. Згідно частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
6. Тлумачення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» з підвідомчості третейського суду виключені «спори у справах щодо захисту прав споживачів», а не спори, які виникли із «правовідносин між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту». Під спорами щодо захисту прав споживача слід розуміти тільки спори в яких позивачем є саме споживач. Натомість звернення банку із позовом про стягнення із позичальника боргу не може бути кваліфіковане як справа про захист прав споживача, оскільки такий позов в жодній мірі не стосується захисту невизнаних, порушених або оспорюваних прав фізичної особи, яка отримувала кредит.
7. Європейський суд з прав людини вказав, що стаття 6 Конвенції не перешкоджає утворенню третейських судів задля вирішення спорів між приватним суб`єктами. Насправді, слово «суд» у частині першій статті 6 Конвенції не обов`язково слід розуміти як таке, що означає суд у його класичному розумінні, пов`язаному зі стандартною судовою системою держави. МКАС був «третейським судом, створеним згідно з законом», оскільки діяв відповідно до Закону України «Про Міжнародний комерційний арбітраж» 1994 року та свого внутрішнього Регламенту. Провадження у справах, що їх розглядав МКАС, було подібним до провадження у цивільних чи господарських судах і законом встановлювалося право на апеляцію по його рішеннях до Апеляційного суду м. Києва. Останній міг переглянути рішення МКАС на підставах, встановлених у Законі. МКАС залишався єдиним третейським судом в Україні, який міг, відповідно до Закону, вирішувати «господарські спори з іноземним елементом». Відповідно до Закону та ст. 3 (1) Закону України «Про виконавче провадження», рішення МКАС вважається еквівалентом судового рішення, що підлягає примусовому виконанню (REGENT COMPANY v. UKRAINE, № 773/03, § 54, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).
Суддя В. І. Крат