Справа № 481/40/20
Провадж.№ 2/481/54/2020
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.04.2020 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Вжещ С.І.,

при секретарі Юхименко Т.М.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новий Буг цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

09.01.2020 року до Новобузького районного суду надійшов цивільний позов АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до відповідача ОСОБА_1 , за яким позивач просив ухвалити судове рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 09.11.2011 року, у розмірі 121941,25 грн. та судових витрат по справі.

24.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

13.02.2020 року до суду надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач пред`явлений до нього позов не визнав і пояснив, що форма кредитного договору, укладена у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 09.11.2011 року, не відповідає положенням ст.ст. 203, 1054 ЦК України, а тому зобов`язання з його виконання не можуть виникати. Крім того зазначив, що 29.06.2013 року з сумки його дружини ОСОБА_2 невідома особа викрала гаманець, в якому були грошові кошти та вищевказана кредитна картка АТ "ПриватБанк". За даним фактом крадіжки він звертався до Новобузького ВП ГУНП і 30.06.2013 року були внесенні відомості до ЄРДР за № 0000637 за ознаками ч. 1 ст. 185 КК України. При цьому наголосив, що у позивача виникло право вимоги до нього з вказаним позовом ще у 2012 році, коли він повинен був внести черговий платіж за кредит, між тим АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом лише у січні 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності передбаченої ст. 257 ЦК України, тому просив застосувати наслідки пропуску такого строку та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

02.03.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник АТ КБ «ПриватБанк» вказав, що укладений між сторонами договір у формі заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 09.11.2011 року, є згідно положень ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання, оскільки його умови встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, яким може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається укладений в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або декількох документах, якими обмінялися сторонами. Зазначив, що всупереч п.п. 1.1.2.1.11. (2.1.1.5.10; 2.1.1.5.11, 2.1.1.5.12), 1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач, як утримувач даної картки, не повідомив банк про факт викрадення банківської кредитної картки прийшовши до його відділення або за телефоном; банк не несе відповідальності, якщо інформація про рахунки клієнта, картки, пін-код до неї, паролі до системи Приват24 стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання та використання. Наголосив, що строк позовної давності, на який посилається відповідач, не сплив, оскільки згідно п. 1.1.7.31 Умов строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків збільшено до 50 років, крім того згідно з роз`ясненнями Верхового Суду України, що містяться під час розгляду справи №6-14цс17 від 19.03.2014 року, позовна давність щодо повернення кредиту у повному обсязі починає свій відлік з дня останнього місяця строку дії картки, тому оскільки строк дії картки закінчився 01.2017 року, а з позовом до суду банк звернувся 24.12.2019 року то строк позовної давності не сплив.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте направив до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні пред`явлений до нього позов не визнав, посилаючись на доводи, що містяться у його відзиві, просив у його задоволенні відмовити через сплив строків позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, вивчивши доводи позовної заяви, відзиву на неї та відповіді на відзив, дослідивши письмові документи, що містяться в матеріалах справи, дійшов такого висновку.

Судом установлено, що 09.11.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір надання банківських послуг, який складався із анкети-заяви останньої, Пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За цим договором АТ КБ «Приват Банк» надало відповідачу кредит у розмірі 9600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки за умовами тарифного плану «Універсальна» (а.с.9).

Відповідно до пунктів 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Умови) позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У разі невиконання зобов`язання за Договором, на вимогу Банку відповідачка зобов`язалась достроково виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), і оплатити винагороду Банку.

При цьому, згідно положень п. 2.1.1.7.6 вказаних Умов, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частини 2 статті 639 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача, АТ КБ «Приват Банк», керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та Правила надання банківських послуг».

Тобто, Умови та Правила є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам, які, таким чином, отримують доступ до всіх послуг банку.

Укладення між банком та відповідачем саме вказаного виду договору підтверджується змістом анкети-заяви ОСОБА_1 , в якій останній погодився, що ця анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомився зі змістом цієї заяви під розпис.

Згідно пункту 1.1.1.45 Умов та Правил надання банківських послуг, кредит - розмір грошових коштів, виданих банком клієнту на строк, передбачений Договором, на умовах платності та повернення.

Відповідно до пункту 1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг, договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит.

Як вбачається з розрахунку заборгованості ОСОБА_1 порушував графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачував та внаслідок чого виникла заборгованість.

Зокрема, відповідно до вимог позовної заяви, станом на 31.10.2019 року, заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед банком за вищевказаним кредитним договором становила 798543,50 грн. з яких:

- 7956,00 грн. заборгованість за тілом кредиту;

- 783587,50 грн. заборгованість за відсотками;

- 100,00 грн. заборгованість за комісією;

- 6900,00 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

При цьому, позивач, як видно зі змісту позовних вимог, не забажав стягувати з відповідача суму всього вказаного боргу, обмежившись вимогою про стягнення з нього 121941,25 грн., яка складається з 7956,00 грн. заборгованості за кредитом та 113985,25 грн. заборгованості за відсотками за користуванням кредитом з 09.11.2011 року по 30.05.2017 року.

Позивач, з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З цього приводу суд вказує таке.

Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та інших платежів за прострочення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 09.11.2011 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, відсотки, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відтак, слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за кредитом, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року.

Укладений між сторонами кредитний договір від 09.11.2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з відповідача ОСОБА_1 отриманого та непогашеного ним кредиту (тіла кредиту) у розмірі 7956,00 грн., а в решті вимог позову слід відмовити.

Посилання відповідача на викрадення у його дружини належної йому кредитної картки за якою, власне, і нараховану вищевказану заборгованість, не заслуговують на увагу, оскільки, хоча про даний факт крадіжки і внесено відомості до ЄРДР за № 0000637 за ознаками ч. 1 ст. 185 КК України, однак це не звільняло відповідача від виконання покладеного на нього обов`язку щодо повернення кредитних коштів.

Так, згідно ч.ч. 1,2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язань. Відсутність своєї вини доводить особа. За постановою слідчого від 19.123.2016 року закрито кримінальне провадження № 0000637 з підстав, встановлених п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Постанова в установлений строк та порядок відповідачем не оскаржена. Інші належні докази щодо неможливості виконання даного кредитного зобов`язання відповідачем не надані.

Крім того, доводи відповідача про сплив строків позовної давності також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи з огляду на таке.

Згідно довідки позивача, відповідачу ОСОБА_1 була видана 09.11.2011 року одна кредитна картка № НОМЕР_1 строком дії до 01.2017 року.

Згідно частини 5 статті 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до висновків Верхового Суду України, які приведені під час розгляду справ №6-14цс17 від 19.03.2014 року та № 6-61цс14 від 18.06.2014 року, за правилами користування платіжною карткою, яка є складовою кредитного договору, карка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає місячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відтак, оскільки строк дії картки закінчився 01.2017 року, а з позовом до суду банк звернувся 28.12.2019 року, то строк позовної давності не сплив.

Разом з цим, пункт 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, яким встановлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі Умови та Правила не містять підпису відповідача. Не містить умов про збільшення строку позовної давності і анкета-заява позичальника, а тому застосуванню до даних правовідносин підлягає строк позовної давності, передбачений законом.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути на користь позивача судові витрати понесені останнім на оплату судового збору, але пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, оскільки позов підлягає задоволенню лише на 6,52% від заявлених вимог, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 124,87 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 142, 258-259,263-265,268, 273,274-279 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» суму боргу за кредитним договором № б/н від 09.11.2011 року у розмірі 7956 (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 00 копійок та частину сплаченого позивачем судового збору в розмірі 124 (сто двадцять чотири) гривні 87 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається в той же строк з дня виготовлення повного його тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» 01001, м. Київ вул. Грушевського, буд.1Д, , МФО 305299, р/р UA 9003111)

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 22.04.2020 року.

Суддя Вжещ С.І.