Постанова

Іменем України

21 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 501/2342/15-ц

провадження № 61-11931св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2019 року в складі колегії суддів:Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 з верну лась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - Банк), в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, укладений між нею та Банком;

- визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, укладений між нею та Банком;

- визнати недійсним іпотечний договір від 27 вересня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 6261, укладений між нею та Банком;

- зупинити нарахування Банком пені, відсотків, штрафних санкцій за договором про надання споживчого кредиту № 0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, укладениим між нею та Банком, з моменту останньої оплати за квитанціями;

- виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 27 вересня 2006 року, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати її та Банк повернути одне одному в натурі все, що вони отримали на виконання угоди за договором по надання споживчого кредиту № 0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року та іпотечним договором від 27 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6261;

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 27 вересня 2006 року між нею та Банком був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 ПОУ Н, за яким відповідач надав їй грошові кошти у розмірі 75 000,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом та строком повернення коштів до 27 вересня 2027 року. З метою забезпечення цього договору 27 вересня 2006 року був укладений іпотечний договір, за умовами якого вона передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ). Одночасно з цим, між Банком та нею був укладений ще один кредитний договір на сплату страхових внесків за №3000ПОУ Н від 27 вересня 2006 року. Станом на 01 травня 2015 року вонасплатила на рахунок Банку в погашення кредиту суму у розмірі 66 325,89 доларів США. Відповідач, в порушення Закону України «Про захист прав споживачів», не надав їй повної інформації відносно договору, внаслідок чого умови кредитування, які вказані в договорі, не відповідають дійсній вартості кредиту, тому договір є таким, що не відповідає чинному законодавству України, а його умови є несправедливими.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 червня 2017 року позов задоволено частково.

Ухвалено визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ухвалено застосувавши наслідки недійсності правочину.

Визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , застосувавши наслідки недійсності правочину.

Визнати недійсним іпотечний договір від 27 вересня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за №6261, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , застосувавши наслідки недійсності правочину.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із того, що Банк під час укладення з ОСОБА_1 кредитного договору, приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, тобто навмисно ввів другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (стаття 230 ЦК України), тому договір про надання споживчого кредиту, а також похідний від нього договір - договір іпотеки належить визнати недійсними.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 травня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ПАТ«УкрСиббанк», рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 червня 2017 року в частині визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 із застосуванням наслідків недійсності правочину, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №0 ПОУ Н від 27вересня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 із застосуванням наслідків недійсності правочину, визнання недійсним іпотечного договору від 27 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №6261, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 із застосуванням наслідків недійсності правочину, стягнення судових витрат - скасовано.

Відмовлено ОСОБА_1 у позові до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 із застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №0 ПОУ Н від 27 вересня2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 із застосуванням наслідків недійсності правочину, визнання недійсним іпотечного договору від 27 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6261, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про зупинення нарахувань Банком пені, відсотків, штрафних санкцій за договором про надання споживчого кредиту № 0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запису про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 27 вересня 2006 року, про зобов`язання позивача повернути Банку у натурі все, що вона отримала на виконання угоди за договором по надання споживчого кредиту № 0 ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, та іпотечним договором від 27вересня 2006 року про зобов`язаня Банка повернути ОСОБА_1 у натурі все, що Банк отримав на виконання угод за договором по надання споживчого кредиту № ПОУ Н від 27 вересня 2006 року, та іпотечним договором від 27 вересня 2006 рокусторонами не оскаржувалась, а тому й не переглядалась апеляційним судом в цій частині.

Апеляційний суд виходив із того, що висновки суду не відповідають обставинам справи,має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Суд першої інстанції порушив норми матеріального праваі неправильно застосував норми статей 203, 215, 230 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими і правильними, оскільки Банк під час укладенння з нею кредитного договору приховав повну та об?єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, тобто навмисно ввів другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності внаслідок істотного дисбалансу договірних прав і обов?язків, погіршують становище споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до норм статті 230 ЦК України.

Висновки апеляційного суду є помилковими та не відповідають дійсним обставинам справи. Апеляційний суд невірно витлумачив положення та норми статей 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", що призвело до скасування правильного та законного рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано справу із суду першої інстанції.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що 27 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та Банком укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 ПОУ Н, згідно якого Банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 75 000,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 27 вересня 2027 року.

У рахунок забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту, між сторонами укладено іпотечний договір від 27 вересня 2006 року, за умовами якого позивач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В період з жовтня 2006 року по квітень 2014 року позичальник ОСОБА_1 здійснювала погашення кредиту за кредитним договором від 27 вересня 2006 року.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

До такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила визнати недійсним кредитний договір, укладений між банком та нею 27 вересня 2006 року, посилаючись на те, що під час його укладання, Банк не надав їй об`єктивної, повної та достовірної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, в умовах кредитного договору та приховав фактичне значення реальної процентної ставки і не попереджено про валютні ризики, а також що пункти спірного договору є несправедливими та такими, що суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як встановлено судами, за умовами кредитного договору, строк погашення кредиту у розмірі 75 000,00 доларів США і процентів (10,3% річних протягом 30 календарних днів з дати видачі кредиту, а по закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитна процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов пункту 9.2, у випадку, якщо Банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування у порядку, передбачено пункту 9.2 договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором у попередні місяці) визначений до 27вересня 2027 року (п.п. 1.1.,1.2.1,1.3.1 договору, а.с.7, 7 зворот том1).

Під час укладення договору ОСОБА_1 ознайомлено з умовами договору: про кредитні умови, у тому числі про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність або порушення умов договору, що підтвердила позичальник своїм підписом на договорі і про що, зокрема, йдеться у пункті 8.2. договору (а.с. 9 зворот том 1)

ОСОБА_1 самостійно звернулась до Банку з письмовою заявою, в якій просила надати їй кредит та зазначила його суму, строк, валюту та мету отримання кредитних коштів, що підтверджується копією анкети-заяви позичальника (а.с.209-213, том 1).

Виконання обов`язків за кредитним договором позичальник ОСОБА_1 розпочала у жовтні 2006 року і припинила їх виконувати у вересні 2014 року.

Посилання позивача на те, що під час укладення оспореного кредитного договору їй не надановсю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, кредитний договір не містить всіх необхідних для споживчих кредитів умов визначених законом є безпідставними, оскільки спірний правочин укладений у письмовій формі, містить положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки, право дострокового повернення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту.

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що кредитний договір, а також договір про надання споживчого кредиту на сплату страхових внесків від 27 вересня 2006 року були підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач на момент укладення кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконувала його умови. Протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 не зверталася до Банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту від 27 вересня 2006 року та іпотечного договору від 27 вересня 2006 рокуіз застосуванням наслідків недійсності вказаних правочинів.

Доводи ОСОБА_1 про те Банк під час укладання договору приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальних умов кредитування, відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до пункту 3.1 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту"

банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що її було введено в оману або вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення.

Позивач була ознайомлена з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, та інші відомості, які має повідомити банк перед укладенням споживчих кредитних договорів, про що свідчить її підпис на кредитному договорі та договорі споживчого кредиту на сплату страхових внесків.

Судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких недобросовісних дій з боку відповідача при укладенні оспорюваних договорів.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскаржена постанова апеляційної інстанцій є законною та обґрунтованою, ухваленаіз додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 406, 409, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель