ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/7765/19

провадження № 22-ц/4809/749/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представники за довіреностями - Гребенюк Олександр Сергійович, Крилова Олена Леонідівна

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2020 року у складі судді Панфілової А. В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зазначав, що відповідно до укладеного договору б/н від 21 липня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У зв?язку з порушеннями зобов?язань за кредитним договором відповідач, станом на 30 вересня 2019 року має заборгованість у розмірі 235437 грн. 06 коп., з яких: 1530 грн. - заборгованість за кредитом, 227678 грн. 03 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6228 грн. 83 коп. - заборгованість за пенею та комісією.

Заборгованість до стягнення становить 120556 грн. 84 коп., з яких: 1530 грн. 20 коп. - заборгованість за кредитом, 119026 грн. 64 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 21 липня 2011 року по 30 жовтня 2018 року.

Просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 120556 грн. 84 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банка 1530 грн. 20 коп. заборгованості за кредитним договором. В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами, ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позов в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін. Зазначає, що 29 вересня 2011 року відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». У довідці зазначена базова ставка за користування кредитом - 2,5% на місяць, розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів. Тобто сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Проте суд у своєму рішенні не вказав, чому не взяв до уваги даний доказ, як підтвердження ознайомлення клієнта з умовами кредитування, адже підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і є Тарифами по кредиту. Доказів, що відповідача було ознайомлено з іншими Тарифами, ніж ті, що долучені до позову, відповідачем не надано. На підставі цього у суду не було правових підстав відмовляти у стягненні відсотків.

Апеляційне провадження відкрито 19 березня 2020 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (а.с.83), ухвалою від 08 квітня 2020 року призначено розгляд справи на 15 квітня 2020 року (а.с.90).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що тривалий час користувалась карткою та щомісяця сплачувала кошти. Проте кредитний договір укладений не був, оскільки відсутні обов?язкові умови договору, передбачені чинним законодавством. Також необхідно при ухваленні рішення врахувати строки позовної давності (а.с.93).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обов`язок щодо оцінки доказів, які є в справі, покладається на суд.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №751/861/17-ц , провадження №61-28582св18.

21 липня 2011 року відповідач подала банку анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Ця заява не містить відомостей щодо встановлення кредитного ліміту, процентної ставки за користування грішми та відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Зазначено лише, що бажає оформити на своє ім`я зарплатну картку (а.с.7).

В позовній заяві позивач зазначав, що кредитний договір № б/н укладено 21 липня 2011 року і саме за цим кредитним договором позивач просить стягнути заборгованість в сумі 120556 грн.84 коп., з яких 119026 грн.64 коп. це відсотки за користування кредитом з 21 липня 2011 року по 30 жовтня 2018 року, тобто за сім років.

До позовної заяви позивач додав Довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» до кредитного договору SAND №4308, в якій зазначено умови кредитування, яка підписана відповідачем 29 вересня 2011 року (а.с.8).

Умови та правила надання банківських послуг підпису відповідача не містять (а.с.9-32).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції правильно врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, в якій зазначено, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов?язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені.

Доводи апеляційної скарги про неналежну оцінку судом першої інстанції Довідки про умови кредитування є безпідставними, оскільки ця довідка підписана 29 вересня 2011 року через два місяці після подання заяви про видачу картки, тому ідентифікувати, що ця довідка відноситься саме до заяви відповідача від 21 липня 2011 року є неможливим, враховуючи що позивач просить стягнути проценти за користування кредитом, починаючи з 21 липня 2011 року (а.с.2-4).

Зазначене підтверджується і відзивом відповідача на апеляційну скаргу, в якій зазначається про відсутність письмової домовленості щодо відсоткової ставки за кредитом (а.с.93).

З наведених підстав, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов?язання зі сплати відсотків. Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

Крім того, з цього розрахунку вбачається, що банком на день видачі коштів було встановлено процентну ставку 30 % річних, а в односторонньому порядку збільшена процентна ставка з 01 вересня 2014 року до 34,80 % річних, а з 01 квітня 2015 року до 43,20 % річних, письмова згода на це відповідача відсутня.

Банк під час розгляду справи не надав доказів та не довів дотримання ним вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, що дає підстави для висновку про нікчемність рішення банку про збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором.

Як на момент укладення кредитного договору, так і на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил статті 1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 127/1673/17 (провадження № 61-541св17), в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 629/737/17, провадження № 61-239св17.

В позовній заяві позивач зазначав, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, однак відомості щодо строку кредитування (строку дії кредитної картки) матеріали справи не містять, а припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК Україниправо кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за період з 21 липня 2011 року по 30 жовтня 2018 року позивач нарахував відсотки на загальну суму 119026 грн.64 коп., разом з тим за посиланням позивача на довідку від 29 вересня 2011 року, виходячи із тіла кредиту 1530 грн. 20 коп. за процентною ставкою 30 % із розрахунку 360 днів в рік, розмір процентів за один рік повинен складати 459 грн.06 коп. (1530.20:100х30), а за один день розмір відсотків становить 1 грн.28 коп. (456.06:360).

З розрахунку банку (а.с.5-6) вбачається нарахування відсотків, наприклад, за один день 82 грн. 65 коп. (30.05.2017 року), за 30 днів 2662 грн. 25 коп. ( 31.05.2017 року), за один день 224 грн. 24 коп. (30.07.2018 року), за 31 день 7452 грн. 26 коп. ( 31.07.2018 року), тобто розмір процентів за липень 2018 року перевищує тіло кредиту в 4,87 раз.

Нарахування такого розміру процентів банк нічим не обґрунтував.

Такі обставини свідчать, що банком на підтвердження обов`язку позичальника сплачувати відсотки не надано достатніх, належних та допустимих доказів та надано неналежний розрахунок розміру заборгованості позичальника за відсотками.

З наведених підстав, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови та Довідку про умови кредитування від 29 вересня 2011 року відповідач мав на увазі, підписуючи 21 липня 2011 року анкету-заяву, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов?язання зі сплати відсотків. Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Вищевикладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року справа № 428/4028/15-ц провадження № 61-20567св18, у яких зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності є неможливим покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд першої інстанції задовольнив позов банку лише в частині стягнення з позичальника фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме тіло кредиту у розмірі 1530 грн.20 коп. і рішення в цій частині в апеляційному порядку не оскаржується.

Оскільки розмір, порядок нарахування та виплата процентів за користування кредитом, є істотними умовами кредитного договору, який укладається між сторонами в письмовій формі, то суд першої інстанції, оцінивши надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог за правилами ст. 89 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення визначеного в розрахунку та позовній заяві розміру процентів, встановлених самим банком.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів у справі, в тому числі і довідки про умови кредитування, підстави для переоцінки яких апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

При розгляді справи суд апеляційної інстанції не може врахувати посилання банку на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 04 грудня 2019 року у справі №750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року у справі №572/1169/17, оскільки у цих справах судами достовірно встановлено факт підписання позичальником умов щодо сплати відсотків за користування кредитом, в справі за позовом до ОСОБА_1 такі докази відсутні.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції щодо відмови в стягненні процентів та ухвалення нового рішення про стягнення процентів не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 18 лютого 2020 року в частині відмови в позові про стягнення процентів - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2020 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко