УХВАЛА

16 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 487/5705/16-ц

провадження № 61-6728ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року в справі за позовом автогаражного кооперативу «Парма» (далі - АГК «Парма») до ОСОБА_1 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Парма» (далі - ТОВ Фірма «Парма»), про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року АГК «Парма» звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , третя особа -ТОВ Фірма «Парма», в якому з урахуванням уточнень просив витребувати з володіння ОСОБА_1 на свою користь металевий гаражний бокс № АДРЕСА_1, та зобов`язати відповідача повернути металевий гаражний бокс № АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначав, що 23 січня 2016 року правлінням АГК «Парма» прийнято рішення про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити гаражний бокс № НОМЕР_1 , який належить позивачу, та без відповідної правової підстави зайнятий відповідачем. Окрім того, вказаним рішенням відповідачу наданий строк до 24 лютого 2016 року

для звільнення незаконного зайнятого гаражного боксу шляхом зняття замка та винесення з гаражного боксу усіх речей відповідача.

За результатом отриманої виписки з протоколу розширеного засідання правління АГК «Парма» від 23 січня 2016 року ОСОБА_1 подано позов до Заводського районного суду м. Миколаєва до АГК «Парма», третя особа ТОВ Фірма «Парма», про визнання рішень правління АГК «Парма» від 23 січня 2016 року недійсними (справа № 487/1004/16-ц).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року по справі № 487/1004/16-ц за позовом ОСОБА_1 до АГК «Парма», третя особа ТОВ Фірма «Парма», про визнання рішення правління недійсним, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року, встановлено неправомірність зайняття гаражного боксу № НОМЕР_1 відповідачем ОСОБА_1 та визнано правомірність рішення правління АГК «Парма» від 23 січня 2016 року стосовно майна. Постановою Верховного Суду від 15 березня 2018 року по справі № 487/1004/16-ц рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року залишено без змін.

Не зважаючи на вказані обставини, відповідач ОСОБА_1 до теперішнього часу не звільнив незаконно зайнятий гаражний бокс № НОМЕР_1 . Посилаючись на частину першу статті 387 ЦК України позивач звернувся за захистом порушеного права до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року, позов АГК «Парма» задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 металевий гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований на території АГК «Парма» по вул. Індустріальній, 10 в м. Миколаєві.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути АГК «Парма» металевий гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований на території АГК «Парма» по вул. Індустріальній, 10 в м. Миколаєві.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди, задовольняючи позов АГК «Парма», виходили з обґрунтованості вимог позивача, оскільки правові підстави для перебування у користуванні відповідача ОСОБА_1 спірної будівлі відсутні.

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка

подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційний цивільний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що розгляд справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної судової практики правозастосування, у зв`язку з чим відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для обов`язкового скасування постанови Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року в зв`язку з тим, що оскаржувана постанова прийнята без повідомлення та участі заявника при розгляді справи в апеляційному суді, не заслуговують на увагу, оскільки, з оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 брав участь у судовому засіданні в апеляційному суді, давав пояснення з приводу своєї апеляційної скарги та просив про її задоволення.

Крім того, при визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам Ради Європи необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року в справі за позовом автогаражного кооперативу «Парма» до ОСОБА_1 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Парма», про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов