Справа № 758/1547/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

25 листопада 2020 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Ларіонової Н. М. ,

за участю секретаря судового засідання - Волошиній А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Подільського району міста Києва про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2020 р. позивач звернулась до районного суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є власником вищевказаної квартири, в якій зареєстрований відповідач. Зазначає, що відповідач з 02.01.2019 року у вищевказаній квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою не цікавиться. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням як такий, що не користується ним понад один рік без поважних причин.

Ухвалою від 03.03.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні.

В жовтні 2020 року представником третьої особи були подані пояснення, в яких сторона третьої особи пояснила, що відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в м. Києві державної адміністрації діє відповідно до Розпорядження № 264 від 11.05.2016 року Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, яким було затверджено положення про відділ. Зазначає, що основним завданням відділу зокрема є реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання /перебування осіб у межах Подільського району м. Києва. Відповідно до ч. 1 аб. 2 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що підставою зняття з реєстрації місця проживання є: судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про вселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

В судовому засіданні позивачка підтримала позов, просила його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечила, пояснила, що відповідач був її цивільним чоловіком, шлюбні відносини між ними були припинені в січні 2017 року, але не проживає в її квартирі з січня 2019 року.

Відповідач, в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, начальником управління на адресу суду було надіслано клопотання, в якому просили розгляд справи проводити за відсутністю представника та ухвалити рішення у відповідності до чинного законодавства України.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мойсеєнко Т.О., зареєстровано в реєстрі за № 3223.

Тим самим, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є єдиним власником вищевказаної квартири. та місце проживання якої зареєстровано за даною адресою з 01.03.2007 р., є також і власником особового рахунку на дану квартиру.

Як вбачається з матеріалів справи, в спірній квартирі з 14.02.2012 р. зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , який є цивільним чоловіком позивачки.

Позивач посилається на те, що в зв`язку з не проживанням відповідача в квартирі, відповідач втратив право користування спірною квартирою, оскільки він не являється власником чи співвласником вищевказаної квартири.

Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

На підтвердження свого права власності на спірну квартиру, позивач надала суду копію договору 27.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мойсеєнко Т.О..

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014року та від 16 листопада 2016 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На спростування доказів позивача відповідачем не подано жодного доказу.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту.

Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України він вважається таким, що втратив право на користування цим житлом.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач, маючи об`єктивну можливість проживання у квартирі та не мешкаючи в ній більше року без поважних причин, втратив право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку.

Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідач в силу закону втратив право користування житлом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про його право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 77-83, 81, 89, 95, 258, 263-265, 268,279, 280-282, 354, 355 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Подільського району міста Києва про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - відсутній в матеріалах справи ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто Подільським районним судом м.Києва за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому копія повного заочного рішення не була вручена в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому копії повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова