Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 643/3349/14-ц

провадження № 61-12645св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Харківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року в складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив:

- визнати недійсним договір дарування від 10 липня 2013 року, укладений між ним та відповідачем;

- визнати за ним право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» (павільйон для очікування громадського транспорту «Завод ім. Т. Г. Шевченко» з торгівельними приміщеннями), загальною площею 220,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право власності на зупиночний павільйон з вбудованими торгівельними магазинами на зупинці громадського транспорту по АДРЕСА_2 , загальною площею 254,3 кв. м.

Позов мотивований тим, що у 2013 році позивач за власні кошти з метою покращення технічного стану здійснив реконструкцію зупиночного павільйону з вбудованими торгівельними магазинами на зупинці громадського транспорту по АДРЕСА_2 . Спільно з ОСОБА_2 сторони здійснили реконструкцію зупинки шляхом будівництва громадського будинку - нежитлової будівлі літ. «А-1» (павільйону для очікування громадського транспорту «Завод ім. Т. Г. Шевченко» з торгівельними приміщеннями), що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Після закінчення будівництва ОСОБА_1 отримав технічний паспорт громадського будинку - нежитлової будівлі літ. «А-1», виготовлений товариством з обмеженою відповідальністю «Актуаль», та технічний висновок про стан будівельних конструкцій нежитлової будівлі, виготовлений товариством з обмеженою відповідальністю «Консулат».

У зв`язку з тим, що відповідач здійснював часткове фінансування робіт з будівництва будівель, між сторонами досягнута домовленість про відчуження позивачем на користь відповідача спірних будівель шляхом укладення договору дарування від 10 липня 2013 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 порушує умови укладеного між сторонами договору дарування, оскільки чинить йому перешкоди у вільному користуванні будівлями, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 10 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» (павільйон для очікування громадського транспорту «Завод ім. Т. Г. Шевченко» з торгівельними приміщеннями), загальною площею 220,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підтверджені належними доказами у справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на зупиночний павільйон з вбудованими торгівельними магазинами, місцевий суд виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт будівництва вказаної нерухомості.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, встановив, що при укладанні оспорюваного договору дарування від 10 липня 2013 року сторонами не було додержано нотаріальної форми, а тому відповідно до вимог статті 220 ЦК України вказаний правочин є нікчемним і не може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту його прийняття до експлуатації, апеляційний суд вважав, що технічний висновок не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» (павільйон для очікування громадського транспорту «Завод ім. Т. Г. Шевченко» з торгівельними приміщеннями).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У липні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року, в якій заявник, посилаючись на недотримання судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову і залишити в силі заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки Харківської міської ради, а тому вона не мала права на апеляційне оскарження заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року. Апеляційний суд безпідставно поновив Харківській міській раді строк на апеляційне оскарження, оскільки факт неотримання стороною поштової кореспонденції, надісланої судом відповідно до норм процесуального законодавства, не може вважатись поважною причиною пропуску строку. Апеляційний суд, поновлюючи Харківській міській раді строк на апеляційне оскарження, не дотримався балансу суспільного та приватного інтересів, а також не забезпечив дотримання принципу правової визначеності.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанцій не поданий.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У листопаді 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Харківська міська рада, про визнання договору недійсним та визнання права власності,призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду відповідає.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 10 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали в простій письмовій формі договір дарування, відповідно до якого позивач подарував відповідачу нежитлову будівлю літ. «А-1» (павільйон для очікування громадського транспорту «Завод ім. Т. Г. Шевченко» з торгівельними приміщеннями), загальною площею 220,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 ) та зупиночний павільйон з вбудованими торгівельними магазинами на зупинці громадського транспорту, площею 254,3 кв. м. по АДРЕСА_2 .

Пунктом 4 вказаного договору визначено, що сторони домовилися про те, що 10 липня 2015 року договір має бути нотаріально посвідчений сторонами у будь-якого приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу.

Відомостей про нотаріальне посвідчення оспорюваного договору суди не встановили.

Згідно з технічним висновком товариства з обмеженою відповідальністю «Консулат» про стан будівельних конструкцій і можливості подальшої експлуатації самочинно побудованого громадського будинку нежитлової будівлі літ. «А-1» (павільйон для очікування громадського транспорту «Завод ім. Т. Г. Шевченко» з торгівельними приміщеннями), загальною площею 220,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 ), всі основні несучі конструкції деформацій не мають, перебувають в задовільному технічному стані та відповідають архітектурним, будівельним, санітарним та пожежним нормам; нежитлова будівля придатна для подальшої експлуатації по призначенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У частині другій статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За статтею 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Тобто, нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла висновку, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна від 10 липня 2015 року відповідно частини другої статті 719 ЦК України підлягав нотаріальному посвідченню. Обов`язок нотаріального посвідчення вказаного правочину встановлено також і у пункті 4 цього договору.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, врахувавши, що укладений договір дарування 10 липня 2015 року, який підлягав нотаріальному посвідченню, був підписаний сторонами без додержання встановленої законом та його умовами форми, дійшов обґрунтованого висновку, що він є нікчемним, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним в судовому порядку.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством (стаття 14 цього Закону).

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19).

Враховуючи, що нежитлова будівля літ. «А-1» (павільйон для очікування громадського транспорту «Завод ім. Т. Г. Шевченко» з торгівельними приміщеннями), загальною площею 220,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в установленому законом порядку не прийнята в експлуатацію, правильним є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги з посиланням на те, що суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки Харківської міської ради, а тому вона не мала права на апеляційне оскарження заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року, є безпідставними, оскільки Харківська міська рада, яка є третьою особою, тобто учасником справи, має право на апеляційне оскарження відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_1 на безпідставне поновлення апеляційним судом Харківській міській раді строку на апеляційне оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вона не була повідомлена місцевим судом про розгляд справи 27 березня 2014 року, відомості про отримання нею копії заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року також відсутні.

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

У статтях 127, 357, 358 ЦПК України не визначено конкретного переліку причин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Однак, суд апеляційної інстанції, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, повинен надати оцінку наведеним особою, яка апеляційну скаргу, обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.

Право на ефективний судовий захист передбачає, що сторони цивільного судочинства повинні мати змогу реалізувати право подати апеляцію з того моменту, коли вони фактично поінформовані про самі судові рішення, що можуть порушувати їх законні права чи інтереси (RYAZANTSEV v. RUSSIA, N 21774/06, § 53, від 10 березня 2011 року).

За таких обставин, висновок апеляційного суду про поновлення Харківській міській раді строку на апеляційне оскарження заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року відповідає вимогам чинного процесуального законодавства та сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді : В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов