ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року м. Чернівці

Справа № 726/737/19

Провадження №22-ц/822/16/20

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар Собчук І.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором, головуючий у І-й інстанції Проскурняк І.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 25 січня 2018 року ОСОБА_4 надав відповідачці грошові кошти в сумі 2 500 доларів США, передачу яких вони оформили письмовою розпискою, що була власноручно складена та підписана ОСОБА_3 .

Зазначала, що ОСОБА_3 обіцяла допомогти ОСОБА_4 підшукати для придбання у власність земельної ділянки, а передача коштів оформлена борговою розпискою, оскільки ОСОБА_3 відмовилась укласти з позивачем письмовий договір про надання послуг. Крім цього, це відповідало домовленості сторін про необхідність повернення коштів ОСОБА_3 у випадку неможливості виконати взяті на себе зобов`язання. В подальшому ОСОБА_3 попросила надати їй додаткові кошти для виконання обумовленої роботи, у результаті чого 20 лютого 2018 року позивач надав відповідачці ще 3 700 доларів США, і сторони оформили ще одну письмову розписку, що була власноручно складена та підписана ОСОБА_3 .

Вказувала на те, що 25 квітня 2018 року ОСОБА_4 надіслав відповідачці ОСОБА_3 вимогу про повернення коштів, отриманих нею за розпискою від 25 січня 2018 року, протягом 7 днів з моменту отримання даної вимоги, але не пізніше 15 травня 2018 року. Дану вимогу про повернення коштів відповідачка ОСОБА_3 особисто отримала 28 квітня 2018 року. Однак у зазначений строк отримані грошові кошти вона не повернула.

Вважає, що у позивача також виникло право вимагати від відповідачки проценти за користування його грошовими коштами у розмірі 3% річних за весь час користування цими грошовими коштами з дня настання строку повернення.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 6 200 доларів США (що станом на день подачі позову становить гривневий еквівалент в сумі 167 906 грн 96 коп.), а також 130,54 доларів США, процентів за користування грошовими коштами (що станом на день подачі позову становить гривневий еквівалент в сумі 3 525 грн 25 коп.), а всього 6 330,54 доларів США та судові витрати.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 6 200 доларів США (що станом на день подачі позову становить гривневий еквівалент в сумі 167 906 грн 96 коп), а також 130 доларів США, процентів за користування грошовими коштами (що станом на день подачі позову становить гривневий еквівалент в сумі 3 525 грн 25 коп), а всього 6 330,54 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 2 098,43 грн та витрат на правову допомогу у справі в сумі 17 567 грн.

На зазначене рішення представник відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у позові.

Посилається на те, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права і висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що судом першої інстанції не зазначено ознак договору між сторонами, за власною ініціативою суд змінив підставу позовних вимог зі ст.1046 ЦК України на ст. 1212 ЦК України. Спірні правовідносини стосуються проведення обсягу робіт щодо оформлення та надбання земельної ділянки для позивача за відповідні кошти, а договір позики не існував. Стверджує, що розписка від 20 лютого 2018 року включала в себе кошти першої розписки від 25 січня 2018 року у зв`язку з доплатою в розмірі 1 200 доларів США, але не була повернута позивачем, що видно з його вимоги повернути лише 2 500 доларів США до 25 квітня 2018 року. Крім того, стягнення судових витрат на правову допомогу в розмірі 17 567 грн не відповідає обставинам справи та обґрунтованості вимог.

На апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 безпідставно зберігає у себе надані відповідно до розписок від 25 січня 2018 року та 20 лютого 2018 року та належні ОСОБА_4 грошові кошти, оскільки відпала підстава їх набуття, враховуючи той факт, що на вимогу останнього кошти не повернуто, а тому у ОСОБА_4 виникло право на повернення коштів з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми.

Повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно з розпискою від 25 січня 2018 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 2 500 доларів США, а згідно з розпискою від 20 лютого 2018 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 3 700 доларів США.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли не позикові правовідносини (стаття 1046 ЦК України), а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються статтею 1212 ЦК України.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Однак, в матеріалах справи містяться дві розписки, згідно з якими ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 500 доларів США та 3 700 доларів США як позику.

Також матеріалами справи підтверджено, що 25 квітня 2018 року ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_3 направив вимогу, в якій просив повернути протягом семи днів з моменту отримання грошові кошти в розмірі 2 500 доларів США, які були отримані ОСОБА_3 25 січня 2018 року. Зазначена вимога отримана відповідачем 28 квітня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення.

Відповідно до розписки від 20 лютого 2018 року отримані грошові кошти в розмірі 3 700 доларів США ОСОБА_3 зобов`язалась повернути ОСОБА_4 до вересня 2018 року.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність умов безпідставного набуття коштів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 6 330, 54 доларів США, як безпідставно набуте майно. Між сторонами виникли саме позикові правовідносини, що підтверджується оригіналами розписок відповідачки, які знаходяться у позивача та досліджені судом. За своєю суттю розписка про отримання у борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, на виконання частини першої статті 1049 ЦК України, на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені вказаними розписками.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14, від 16 січня 2019 року № 61-45859 св 18.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону належним чином не дослідив боргові розписки, написані власноручно відповідачкою, не врахував, що розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачкою є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми й зобов`язання повернути отримані грошові кошти.

При цьому колегія суддів звертає увагу й на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що розписка, власноручно написана відповідачкою, не підтверджує обставини взяття ОСОБА_3 коштів саме у позику, що вона їх отримала, але це спростовано наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 три проценти річних, за формулою [Розмір процентів] = [Сума боргу] ? [3 %] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів].

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка від 20 лютого 2018 року включала в себе кошти першої розписки від 25 січня 2018 року, є безпідставними, оскільки належними та допустимими доказами зазначені обставини не підтверджені.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на стягнення боргу в іноземній валюті, а не в гривні, оскільки як укладення договору, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Твердження апелянта про те, що стягнення судових витрат у визначеному судом першої інстанції розмірі не відповідає обставинам справи та обгрунтованості вимог, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

До заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу заявником надано договір №28/19 про надання юридичної допомоги, замовлення №1 від 28 березня 2019 року, квитанції про сплату ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу.

У Звіті наданих послуг зазначено, що виконавцем були надані, а замовником прийняті послуги, а саме: ознайомлення з апеляційною скаргою та підготовка відзиву на апеляційну скаргу, підготовка та представництво інтересів клієнта в судовому засіданні.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справи «Баришевський проти України», «Гімайдуліна й інші проти України», «Двойних проти України» та «Меріт проти України»).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення витрат на правову допомогу у визначеному судом першої інстанції розмірі є обґрунтованим з урахуванням відповідності критерію реальності таких витрат і розумності їх розміру.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального права, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 31 січня 2020 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк