Справа № 345/4225/18
Провадження № 22-ц/4808/162/20
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Миговичем О.М. 22 травня 2019 року в м. Калуші у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури №1, Головного управління Національної поліції, Державного казначейства України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Голосіївське УП ГУ НП в м. Києві, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Київської місцевої прокуратури №1, Головного управління Національної поліції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що 23.02.2017 року слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. було винесено ухвалу про надання дозволу на проведення обшуку в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

14.03.2017 року на виконання вказаної ухвали суду було проведено незаконно обшук в даному домоволодінні. В ухвалі зазначено, що власником даного приміщення є ОСОБА_3 , однак це не відповідає дійсності, оскільки власником вказаного приміщення є ОСОБА_4 . Особи, які проводили обшук, швидко показали посвідчення та почали проводити дії, незважаючи на те, що ОСОБА_4 показала свої документи та зазначила, що в ухвалі власником приміщення зазначена інша особа.

В ухвалі було зазначено надати дозвіл слідчому відділу Голосіївського УП ГК НП у м. Києві Митичу С ОСОБА_5 або іншому слідчому групи слідчих, які проводять досудове розслідування. Однак жодного документа щодо постанови про призначення слідчої групи надано та зафіксовано навіть в протоколі обшуку не було. Тобто такі дії були грубим порушенням ч. 2 ст. 234 КПК України, яка передбачає, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.

Незважаючи на те, що в ухвалі було написано власника домоволодіння на підставі Витягу ОСОБА_3 , слідчий разом з невстановленими особами провели незаконно обшук.

В результаті обшуку виявлено та вилучено грошові кошти, що належали ОСОБА_2 ; не внесено тимчасово вилучені речі до протоколу обшуку від 14.03.2017 року; відсутня ідентифікація вилучених речей під час проведеного обшуку 14.03.2017 року; здійснено підкидання невідомих набоїв (які були внесені в протокол обшуку, як 153 без жодної ідентифікації).

ОСОБА_6 є рідним братом позивача, а ОСОБА_4 - дружиною ОСОБА_6 , вони разом мешкають в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 11.03.2017 року приїхала до м. Києва та передала своєму братові ОСОБА_6 50000,00 грн. купюрами по 500,00 грн. та 3000,00 доларів США купюрами по 100,00 доларів США. Дані кошти були передані позивачем рідному братові на зберігання, оскільки вона наприкінці березня планувала придбати автомобіль в м. Київ, а враховуючи те, що будинок брата перебуває під охороною, так було надійніше зберігати кошти. Передані кошти ОСОБА_6 поклав вдома до сумки-барсетки, яку вилучили під час обшуку.

28.03.2017 року слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. винесено ухвалу, якою зобов`язано прокурора Київської місцевої прокуратури №1 Могілевського В.С. повернути ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. та 3000 доларів США купюрами, які були вилучені в ході обшуку 14.03.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .

01.06.2017 року слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. винесено ухвалу, якою заяву Прокурора Київської місцевої прокуратури №1 Могілевського В.С. про перегляд ухвали від 28.03.2017 року залишено без задоволення.

03.07.2017 року Апеляційним судом м. Києва, відмовлено прокурору Київської місцевої прокуратури №1 Могілевському В.С. у відкритті апеляційного провадження та повернуто апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Голосієвського районного суду м. Києва від 28.03.2017 року.

Вищевказані ухвали набрали законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягають.

Позивач через адвоката Мельник М.О. декілька разів зверталась до Київської місцевої прокуратури №1 та Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві про виконання ухвали від 28.03.2017 року щодо повернення грошових коштів. Однак, всі звернення залишились марними, а ухвала не виконаною. Прокурор ОСОБА_7 звільнився з березня 2018 року з Київської місцевої прокуратури №1.

Також такими діями позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що через дії відповідача, стан її здоров`я значно погіршився, оскільки тривалий час вона працювала та збирала кошти. Після вилучення грошових коштів перебувала у тривалому пригніченому стресовому стані і дискомфорті, різко погіршився стан її здоров`я через постійне нервове напруження, що позбавило її нормальної роботи і ритму життя та можливості розпоряджатися власними коштами.

Позивач зазнала душевних страждань і переживань та була змушена прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, витрачаючи час та додаткові кошти на звернення до адвокатів і суду, щоб довести порушення своїх прав. Моральну шкоду оцінює в 130000,00 грн.

З огляду на наведене просила суд стягнути з Київської місцевої прокуратури №1 на свою користь 50000,00 грн. та 3000,00 доларів США в якості відшкодування матеріальної шкоди та 70000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

22.10.2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої вона просила стягнути з Державного казначейства України на свою користь 50000,00 грн. та 3000,00 доларів США в якості відшкодування матеріальної шкоди та 70000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої діями Київської місцевої прокуратури №1, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, та 70000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої діями Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

12.12.2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої вона просила стягнути з Державного казначейства України на свою користь 50000,00 грн. та 3000,00 доларів США в якості відшкодування матеріальної шкоди та 70000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої діями Київської місцевої прокуратури №1, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, та 70000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої діями Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві, яке є структурним підрозділом Головного управління Національної поліції у м. Києві, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 24.01.2019 року замінено первісного відповідача Голосіївське УП ГУ НП в м. Києві належним відповідачем Головним управлінням Національної поліції у м. Києві. Залучено до участі в справі в якості співвідповідача Державне казначейство України. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Голосіївське УП ГУ НП в м. Києві.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 22.05.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської місцевої прокуратури №1, Головного управління Національної поліції, Державного казначейства України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Голосіївське УП ГУ НП в м. Києві, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Вважає рішенням суду незаконним та необґрунтованим, прийнятим без дотримання норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що на момент звернення до суду першої інстанції позивачу не було повернуто кошти, що завдало їй моральної та матеріальної шкоди.

Внаслідок дій Київської місцевої прокуратури №1, Головного управління Національної поліції та Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві стан здоров`я позивача значно погіршився. Після вилучення її грошових коштів вона перебувала довгий час у пригніченому, стресовому стані і дискомфорті. У зв`язку із нервовим напруженням позивач була позбавлена нормальної роботи і ритму життя та можливості розпоряджатися своїми коштами.

З огляду на викладене вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що нею не надано доказів тих обставин, що дії заступника керівника Київської місцевої прокуратури були незаконними, а також того, що позивачу було заподіяно моральну та матеріальну шкоду.

На її думку вона не зобов`язана доводити вину заступника керівника Київської прокуратури та слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, оскільки відповідачі в своїх відзивах на позов не спростовують того, що вони не виконають ухвалу від 28.03.2017 року та не повертають кошти, при цьому виконавцем ухвали є саме установа.

Зазначає, що до матеріалів справи було надано достатньо доказів, які підтверджують що вона намагалась захистити свої права.

Натомість відповідачами не надано жодного доказу, який би спростовував позовні вимоги та обґрунтовував їх заперечення. Всі подані заперечення та відзиви на позов ґрунтуються лише на припущеннях.

З огляду на наведене просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду від 22.05.2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог від 07.12.2018 року у повному обсязі.

Київська місцева прокуратура №1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.Оскільки дії співробітників Київської місцевої прокуратури №1 в установленому законом порядку не визнано незаконними чи протиправними, відсутній причинний зв`язок між діями співробітників місцевої прокуратури та настанням шкоди, про яку вказує позивач. Позивачем не надано належних доказів того, що кошти, вказані у позовній заяві, вилучені саме під час проведення обшуку і саме у результаті дій співробітників Київської місцевої прокуратури №1. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази протиправності дій органів прокуратури та поліції, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності заподіяної шкоди, а тому відсутня обов`язкова складова для відшкодування матеріальної шкоди. Крім того, позивач не навела достатніх доводів та підстав, з яких вона виходила, визначаючи заявлений до відшкодування розмір шкоди, та не довела належними та допустимими доказами причинно-наслідковий зв`язок між діями органів досудового розслідування, прокуратури та погіршенням її морального стану. У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 22.05.2019 року без змін.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11.07.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 22 травня 2019 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 50000,00 грн. та 3000,00 доларів США матеріальної шкоди, 8000,00 грн. моральної шкоди. В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 4 грудня 2019 року задоволено частково касаційну скаргу Київської місцевої прокуратури №1. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 липня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник Київської місцевої прокуратури №1 проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.02.2017 року слідчим суддею Голосієвського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. було винесено ухвалу про надання дозволу на проведення обшуку в домоволодінні по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 5-6).

Встановлено також, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №63785269 від 19.07.2016 року домоволодіння по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 10).

Згідно копії Договору зберігання грошових коштів від 11.03.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , позивач надала на зберігання останньому грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. купюрами по 500,00 грн. та 3000 доларів США купюрами по 100 доларів США строком на 1 місяць, тобто до 11.04.2017 року (т. 1, а.с. 11).

14.03.2017 року на виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 23.02.2017 року було проведено обшук у даному приміщенні. Під час обшуку було виявлено та вилучено флешнакопичувач «TRANSCEND» об`ємом 4 GB в кількості 1 шт.; флешнакопичувач «SANOFT» в кількості 1 шт.; пристрій, де наявний напис «Київстар»; пристрій чорного кольору, де наявний напис «RABBLER» модель «HNG»; флешнакопичувач «CRUSER» 16 GB; флешнакопичувач «KINGSTON» 16 GB; ноутбук НР s5CD53870VS; коробки, де знаходиться різноманітна документація; сумка з документами. Також виявлено та вилучено патрони 153 шт., про що свідчать копія протоколу обшуку від 14.03.2017 року (т. 2, а.с. 68-70), копія відповіді №(10-51)1999вих.17 від 07.04.2017 року Київської місцевої прокуратури №1 на звернення адвоката Мельник М.О. (т. 1, а.с. 18), а також копія Протоколу огляду речей та документів, вилучених в ході проведення обшуку, від 15.03.2017 року.

28.03.2017 року слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. винесено ухвалу, якою задоволено скаргу представника власника тимчасово вилученого майна ОСОБА_2 ОСОБА_8 . Зобов`язано заступника керівника Київської місцевої прокуратури №1 Могілевського В.С. повернути ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. та 3000,00 доларів США, що були вилучені в ході обшуку 14.03.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10-13).

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. від 01.06.2017 року заяву прокурора Київської місцевої прокуратури №1 Могілевського В.С. про перегляд ухвали слідчого судді від 28.03.2017 року за ново виявленими обставинами залишено без задоволення (т. 1, а.с. 14-15).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03.07.2017 року прокурору Київської місцевої прокуратури №1 Могілевському В ОСОБА_9 відмовлено у відкритті провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28.03.2017 року та повернуто апеляційну скаргу (т. 1, а.с. 16).

07.04.2017 року ОСОБА_2 через адвоката Мельник М.О. звернулась до Генеральної прокуратури України із заявою про злочин, передбачений ст. 382 КК України, у порядку ст. 214 КПК України за невиконання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 28.03.2017 року (т. 1, а.с. 19-20).

Також 18.07.2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_6 через адвоката Мельник М.О. звернулись до Генеральної прокуратури України із заявою про злочини, передбачені ст.ст. 185, 365, 382 КК України, у порядку ст. 214 КПК України (т. 1, а.с. 25-28).

20.10.2017 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Білоцерківець О.А. постанову старшого слідчого першого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м. Києва Польщенка Ю.Є. від 29.06.2017 року про закриття кримінального провадження №0001958 за заявою адвоката Мельник М.О. в інтересах ОСОБА_2 щодо невиконання рішення суду працівниками Київської місцевої прокуратури №1 щодо повернення останній грошових коштів, вилучених під час обшуку, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, скасовано, а матеріали кримінального провадження повернуто прокуратурі м. Києва для досудового розслідування (т. 1, а.с. 31).

Згідно відповіді Київської місцевої прокуратури №1 №(10-51)1145вих.18 від 20.02.2018 року СВ Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Постановою слідчого від 26.12.2017 року провадження закрито, підстав для скасування зазначеної постанови на даний час не вбачається (т. 1, а.с. 33).

Таким чином кримінальне провадження в межах якого проводився обшук було закрито 26.12.2017 року.

Згідно копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.10.2019 року, копії паспорта громадянина України від 04.11.2019 року позивач ОСОБА_2 змінила прізвище після державної реєстрації шлюбу на « ОСОБА_10 » (т. 2, а.с. 161, зворот).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку до правовідносин, що виникли між сторонами, повинні бути застосовані загальні норми про відшкодування шкоди. Однак, позивачем не надано доказів того, що дії заступника керівника Київської місцевої прокуратури №1 Могілевського В.С., слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП в м. Києві Митичи С.П. в рамках кримінального провадження були визнані незаконними та що існують обставини, передбачені ст.ст. 1, 2, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які дають підстави для звернення до суду із відповідним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, як і не надано доказів тих обставин, що позивачу було заподіяно моральну та матеріальну шкоду на зазначену суму. Не надано позивачем також доказів того, що прокурора Київської місцевої прокуратури №1 Могілевського В.С., слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_11 . визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, на яке вона посилається у своїй заяві.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №6-440цс16, постанові Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №639/3414/18 (провадження №61-8279ск19), постанові Верховного Суду від 16.01.2020 року у справі №754/2512/18 (провадження №61-13485св19), а також у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі, що переглядається.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.ст. 78, 81 ЦПК України).

Обґрунтовуючи вимоги позову та апеляційної скарги, позивач посилалась на те, що факт заподіяння їй матеріальної та моральної шкоди підтверджено ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. від 28.03.2017 року, якою зобов`язано прокурора Київської місцевої прокуратури №1 Могілевського В.С. повернути їй грошові кошти.

Однак, з даного приводу слід зазначити наступне.

Так, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Разом з тим, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності вказаних осіб під час досудового розслідування та задоволення слідчим суддею таких скарг, не є безумовною підставою для відшкодування шкоди, оскільки не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням.

При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності прокурора, слідчого для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та заповідною шкодою.

Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди.

Питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 16.01.2020 року по справі №754/2512/18 (провадження №61-13485св19).

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме серед вилучених під час обшуку речей брата позивача ОСОБА_6 були належні їй грошові кошти, і, відповідно, що діями відповідачів їй спричинено шкоду. Не надано таких і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з копії Протоколу огляду речей та документів, вилучених в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , від 15.03.2017 року, грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. та 3000,00 доларів США не вилучалися.

Крім того, згідно долучених до матеріалів справи протоколів допиту свідків від 01.04.2017 року, від 07.04.2017 року, від 06.06.2017 року поняті ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , свідок (власник будинку та дружина ОСОБА_6 ) ОСОБА_4 , оперативний працівник ГУ КЗЕ СБ України ОСОБА_14 показали, що будь-яких порушень з боку співробітників правоохоронних органів під час обшуку не відбувалось, інші речі крім тих, які зазначені в протоколі обшуку, не вилучались, в тому числі матеріальні цінності та грошові кошти (т. 2, а.с. 73-89).

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями Київської місцевої прокуратури №1 та Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві, яке є структурним підрозділом Головного управління Національної поліції у м. Києві, є безпідставними.

Однак, наведених норм права та обставин справи суд першої інстанції не врахував, а тому заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 22 травня 2019 року не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 22 травня 2019 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури №1, Головного управління Національної поліції, Державного казначейства України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Голосіївське УП ГУ НП в м. Києві, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко