Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 2о-350/10

провадження № 61-43237св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

заявник - Кам`яницька сільська рада Ужгородського району Закарпатської області,

представники заявника: Панова Ірина Вікторівна, Гончаров Валентин Вікторович,

особа, яка подала апеляційну скаргу - прокуратура Закарпатської області в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та Закарпатської обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області на постанову апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Джуги С. Д., Кондора Р. Ю. від 18 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2010 року Кам`яницька сільська рада Ужгородського району Закарпатської області (далі - Кам`яницька сільська рада) звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про передачу безхазяйної нерухомої речі в комунальну власність.

Заява обґрунтована тим, що на території сільської ради знаходиться нерухоме майно - Невицький замок. Рішенням виконавчого комітету Кам`яницької сільської ради від 28 січня 2009 року № 8 Невицький замок визнано безхазяйним нерухомим майном. Вказане нерухоме майно взято на обліку як безхазяйне майно. Оскільки з моменту взяття нерухомої речі на облік пройшло більше року і жодних звернень осіб, які б вважали себе власником майна немає, то просила задовольнити заяву і передати безхазяйне нерухоме майно - Невицький замок у власність територіальної громади Кам`яницької сільської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2010 року заяву Кам`яницької сільської ради задоволено. Передано безхазяйне нерухоме майно - Невицький замок у власність територіальної громади Кам`яницької сільської ради.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки з дня взяття на облік Невицького замку як безхазяйної нерухомої речі сплинув один рік та будь-яких звернень від осіб, які б вважали себе власниками вказаного майна, не надходило, то в силу вимог частини другої статті 335 ЦК України таке майно підлягає передачі у власність територіальної громади Кам`яницької сільської ради.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня 2018 року апеляційну скаргу прокурора Закарпатської області в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та Закарпатської обласної ради задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 жовтня 2010 року скасовано, заяву Кам`яницької сільської ради про передачу безхазяйної нерухомої речі в комунальну власність залишено без розгляду та роз`яснено заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки Невицький замок-фортеця є об`єктом пам`яток культурної спадщини та відноситься до комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, то наявний спір про право, а відтак заява Кам`яницької сільської ради підлягає залишенню без розгляду відповідно до частини шостої статті 235 ЦПК України. Прокурор належним чином обґрунтував необхідність захисту інтересів держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та Закарпатської обласної ради.

Крім того, прокурор не був залучений судом до участі у справі та про оскаржуване рішення дізнався лише 25 травня 2018 року, що свідчить про наявність поважних причин для поновлення строку апеляційного оскарження.

Узагальнені доводи касаційної скарги

Кам`яницька сільська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково прийняв та розглянув апеляційну скаргу прокурора Закарпатської області в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та Закарпатської обласної ради, не врахувавши, що вона подана із порушенням строку на апеляційне оскарження, а в силу вимог частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинні на час ухвалення рішення суду першої інстанції) такий строк поновленню не підлягає та є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження. Крім того, суд апеляційної інстанції, приймаючи до розгляду апеляційну скаргу, не врахував, що прокурор не довів наявність правових підстав для звернення його до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави, в чому полягає загроза інтересів держави не мотивував. На час звернення сільської ради до суду з указаним позовом та ухвалення судового рішення Невицький замок був безхазяйним, оскільки на нього право власності в установленому законом порядку в жодної особи не виникло та не було зареєстрованим.

Узагальнені доводи відзивів на касаційну скаргу

До Верховного Суду від Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що передача Невицького замку як нежитлової будівлі, а не пам`ятки архітектури національного значення, призвело до нівелювання статусу пам`ятки архітектури національного значення, що становить загрозу інтересам держави та може призвести до зруйнування і втрати цієї пам`ятки культурної спадщини.

До Верховного Суду від прокуратури Закарпатської області також надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано керувався пунктом 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у новій редакції, згідно якого розгляд усіх справ відбувається за правилами, що діють після 15 грудня 2017 року. Оскільки ні прокуратура Закарпатської області, ні Департамент культури Закарпатської обласної державної адміністрації, ні Закарпатська обласна рада не були залучені до участі у справі, то присічний строк на апеляційне оскарження судового рішення не застосовується. Виявлені прокурором факти грубого порушення реальних інтересів держави щодо збереження пам`яток архітектури та свідчення історії нашої держави, української культури, потребували негайному реагуванню та захисту.

Посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду, Департамент культури Закарпатської обласної державної адміністрації та прокуратура Закарпатської області просили касаційну скаргу Кам`яницької сільської ради залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 2о-350/10 з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 12 жовтня 2010 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення про задоволення заяви Кам`яницької сільської ради про передачу безхазяйної нерухомої речі в комунальну власність.

06 червня 2018 року прокуратура Закарпатської області в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та Закарпатської обласної ради подала апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2010 року разом із клопотанням про поновлення строку апеляційного оскарження.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги Кам`яницької сільської ради на постанову апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Законом України № 4176-VI від 20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» були обмежені в часі права прокурора, органу державної влади або органу місцевого самоврядування на подачу апеляційних скарг на рішення суду шляхом встановлення однорічного строку з моменту оголошення рішення суду першої інстанції, протягом якого право на подачу апеляційної скарги могло бути поновленим. Цей строк незалежно від підстав поважності його пропуску не міг бути поновленим, він встановлювався як присічний.

Так, відповідно до абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, згідно із абзацом 3 частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) норми щодо річного присічного строку для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції розповсюджувались на апеляційні скарги, подані прокурором або органом державної влади, або органом місцевого самоврядування.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм процесуального права, передумовою вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи (яка є органом державної влади), поданою після 15 грудня 2017 року, на рішення, ухвалене судом до набрання чинності редакцією ЦПК України з 15 грудня 2017 року, є розгляд та вирішення питання розповсюдження присічного річного строку для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, визначеного абзацом третім частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Такий правовий висновок за подібних правовідносин викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 908/1141/15-г.

Тобто у даному випадку на прокуратуру Закарпатської області, як орган державної влади, поширюється присічний річний строк на оскарження рішення суду першої інстанції, визначеного абзацом третім частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року),що, у свою чергу, передбачає відмову у відкритті апеляційного провадження.

У той же час, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки прокурор не був залучений судом до участі у справі, не був присутнім під час проголошення судового рішення, тому право на оскарження судового рішення набув з моменту отримання копії такого рішення, що і стало підставою для поновлення прокурору строку апеляційного оскарження.

Частиною другою статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Положення пунктів 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), є винятками із загального правила, передбаченого частиною другою статті 358 ЦПК України. Тому у випадках, коли за правилами дії норми у часі не діє норма частини другої статті 358 ЦПК України, не діють і винятки з неї.

Оскільки апеляційна скарга прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та Закарпатської обласної ради подана на судове рішення від 12 жовтня 2010 року, строк на апеляційне оскарження якого був встановлений абзацом третім частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та сплив на час подання апеляційної скарги у червні 2018 року, на таку скаргу не можуть бути розповсюдженні положення частини другої статті 358 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, й відповідно і випадки, які як виключення передбачені для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що органи прокуратури в силу своєї правосуб`єктності не можуть розглядатися в контексті пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) як особи, не повідомлені про розгляд справи або не залучені до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Це правило може бути реалізоване органами прокуратури лише в разі, якщо вони були стороною у справі, і діяли не в інтересах держави, а у власних інтересах, як сторона цивільної справи (і при цьому не були повідомлені про справу або залучені до участі у ній).

Згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Враховуючи імперативний характер положень абзацу 3 частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та те, що річний строк, визначений для прокуратури, є присічним і поновленню не підлягає, то суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Такого ж висновку за подібних правовідносин дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19).

Відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для з`ясування поважності причин пропуску, поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора Закарпатської області в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та Закарпатської обласної ради, поданою після спливу річного строку з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що:

«вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року)»;

«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року)».

За правилами частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, ураховуючи викладене, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягаю.

Головуючий М. Є. Червинська Судді: С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун