Справа № 541/386/20
Провадження №2/541/525/2020
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
16 грудня 2020 року м. Миргород
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:
головуючої, судді Куцин В. М.,
секретаря судових засідань Євдокимової Н. Ю.
з участю представника відповідача, адвоката Сидоренка Ю. В
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження справу за позовом Миргородської міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою
На адресу відповідача були направлені претензії від 29.03.2017 року та від 27.04.2018 року з проханням оформити право користування вище вказаної земельної ділянки та провести її державну реєстрацію речових прав, а також в добровільному порядку відшкодувати завдані збитки, але договір оренди земельної ділянки між міською радою та відповідачем було укладено лише 10.02.2019 року, зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.02.2019 року.
Сума безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі 97 789 грн. 32 коп. за період з 14.03.2017 року по 10.02.2019 року включно, розрахована земельним відділом Миргородської міської ради Полтавської області, у відповідності до ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Миргороді, затверджених рішенням 22 сесії Миргородської міської ради 6 скликання від 10.08.2012 року № 17 та рішенням 37 сесії Миргородської міської ради 7 скликання від 23.06.2018 року № 165, згідно яких річна ставка орендної плати за використання земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі становить: 11 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.03.2020 року справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення (викликом) сторін, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення вказаної ухвали на подання до суду відзиву на позовну заяву та роз`яснено право та порядок такого подання.
25 березня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, вказувала, що позивачем не надано суду обгрунтованого розрахунку розміру грошових коштів, які підлягають до стягнення з відповідача, проведеного у відповідності до Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року N 284 та Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року N 963. Крім того, відповідно до частин 1, 2 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
На підставі договору дарування від 25 серпня 2014 року нею було набуто право власності на 32/100 частини нежитлового приміщення, магазину, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 290,8 кв.м. Площа приміщення, що перейшло у її власність, становить 91,9 кв.м. При цьому в договорі не зазначено розмір земельної ділянки, на якій знаходиться магазин вцілому чи її частина. Цей розмір не був визначений і в подальшому, коли на підставі відповідного договору з іншим співвласником право спільної часткової власності було припинене і за нею 21.11.2014 року було зареєстроване право власності на приміщення 1, площею 91,9 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 .
Таким чином, позивачем не надано доказів, що підтверджують розмір земельної ділянки, яка використовувалась нею у період з 14.03.2017 по 10.02.2019.
Отже, позивачем не обгрунтовано порядок та підстави нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою. Враховуючи викладене, позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити.
Представник позивача ОСОБА_2 , що діє на підставі довіреності в судовому засіданні позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що її змусили укласти договір оренди земельної ділянки з умовою, що не будуть стягувати за користування земельною ділянкою за попередній період, до укладення договору.
Представник відповідача, адвокат Сидоренко Ю.В., в судовому засіданні позов не визнав, оскільки позивачем не надано доказів, що позивачем використовувалася земельна ділянка саме площею 309 кв.м., просив в задоволенні позову відмовити.
Представник відповідача, ОСОБА_3 суду пояснив, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до позивача про виділ земельної ділянки в розмірі 91,9 кв.м., для обслуговування магазину. Крім того, виділена земельна ділянка розділена не пропорційно до частки, що їй належить в нежитловій будівлі, тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
Заслухавши сторони, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до наступного переконання.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та договору дарування від 25.08.2014 ОСОБА_1 прийняла в дар 32/100 частини нежитлового приміщення, магазину, що знаходиться в АДРЕСА_1 та в цілому складається з: магазину А-1, загальною площею 290,8 кв.м., вбиральні Б, на земельній ділянці Миргородської міської ради Полтавської області (а.с. 50).
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-3090цс15).
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі N 6-88цс13).
Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України, в ред чинній на момент виникнення правовідносин). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 ЗК України).
За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.
Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 ЗК України).
Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).
За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 922/207/15).
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 травня 2018 року за наслідками касаційного перегляду судових рішень у цивільній справа N 629/4628/16-ц.
Зі встановлених обставин, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову.
Позивачем доведено фактичне користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, яка на момент виникнення спірних правовідносин, належала територіальній громаді м Миргород та перебувала у комунальній власності.
Тому, на переконання суду, позовні вимоги в даній частині є необгрутованими та недоведеними, що є наслідок відмови у їх задоволенні.
Верховним Судом у постанові від 11.02.2019 за наслідками перегляду судових рішень у справі №922/391/18, зауважено на обов`язку суду перевірити розрахунок коштів на предмет обґрунтованості порядку та підстав нарахування.
Однак, в ході судового розгляду стороною відповідача наголошувалося, що під нежитловою будівлею знаходиться земельна ділянка розміром 91,1 кв.м.
Позивач не надав належних та беззаперечних доказів використання відповідачем земельної ділянки більшою площею ніж площа нерухомого майна, тому суд вважає, що наданий позивачем розрахунок грунтується на припущеннях
У відповідності до ч.6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Таким чином, суд вважає, що доведено використання відповідачкою, ОСОБА_1 , земельної ділянки в межах нежитлової будівлі магазину та його складових елементів за адресою: АДРЕСА_1 , площею 114 кв. м.
Суд наголошує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається я на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Отже сторона яка посилається на ті чи інші обставини має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Тому, на переконання суду, позов підлягає до часткового задоволення, тобто стягненню підлягають кошти, за користування земельною ділянкою в межах об`єкта нерухомого майна.
За таких обставин, нормативна грошова оцінка частина цієї ділянки розміром 114 кв. м. у 2017 році складала 165492,40 грн.; у 2018 році 175422,06 грн.; у 2019 році 175422,06 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 777,74 грн., що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог (2102*37%/100).
Керуючись ст.ст. 12, 13; 62; 81; 141; 258; 264; 265, 354 ЦПК України; -
Позовні вимоги Миргородської міської ради Полтавської області задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миргородської міської ради Полтавської області судові витрати в сумі 777 (сімсот сімдесят сім) грн.74 коп.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.п. 15 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Повне судове рішення складено 21.12.2020 року.

Суддя: В. М. Куцин