ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 квітня 2020 року

м. Харків

справа № 643/15986/18

провадження № 22-ц/818/1760/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бровченка І.О., Кругової С.С.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

апелянт - заступник прокурора Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою заступника прокурора Харківської області на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Майстренко О.М., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 60 360 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу за договором безпроцентної позики від 21.11.2014 року у сумі 271 620 грн.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, судовий збір за подання апеляційної скарги стягнути з позивача на користь прокуратури Харківської області.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 29 липня 2019 року у справі №644/3932/19 визнано відумерлою спадщиною - квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_2 . Таким чином заступник прокурора Харківської області вважає, що оскаржуваним рішенням безпідставно визнано за позивачем право власності на вказану квартиру, оскільки зазначене нерухоме майно є власністю територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради.

Відзиву на апеляційну скаргу сторонами не надано.

Харківська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, просила задовольнити апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області, а заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2019 року - скасувати, оскільки судом першої інстанції безпідставно визнано право власності за позивачем на квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Харківська міська рада вважає, що спірна квартира є власністю територіальної громади міста Харкова.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо необгрунтованості позовних вимог до ОСОБА_3 .

Таким чином заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2019 року в частині позовних вимог до ОСОБА_3 не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за договором позики ОСОБА_2 належним чином не виконала, тому наявні підстави, в тому числі, для визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 у відповідності до вимог п.6.3. договору позики.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач просив суд, зокрема, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу за договором безпроцентної позики від 21.11.2014 року у сумі 271620 грн.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 09 листопада 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.36).

Разом з тим матеріали справи свідчать про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка є відповідачем у справі, померла.

Під час вирішення питання щодо належних процесуальних дій суду у разі встановлення факту смерті відповідача, що настала до моменту подання позову, слід виходити з визначення цивільної процесуальної правоздатності як передумови виникнення процесуальних відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.

У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У ст. 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.

Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом.

Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом.

Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства.

Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

За змістом ч. 1 ст. 42, ст. 48 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У ст. 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою ст. 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень ч. 1, 2, 4 ст. 25, ч. 1 ст. 26 ЦК України та ч. 2 ст. 48 ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач - фізична особа у справі має бути живим, мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

При цьому норма ст. 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених п. 1-8 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.06.2019 у справі № 185/998/16ц.

Матеріали справи свідчать про те, що на час пред`явлення до суду позову відповідачка ОСОБА_2 померла.

Таким чином, суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який звернувся до суду з позовом, в тому числі і до померлої особи. А, відкривши провадження у справі, суд мав його закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки чинним цивільним процесуальним законом не передбачено судового врегулювання спору з особою, яка на час звернення до суду померла.

На вищевказані норми процесуального права суд першої інстанції уваги не звернув та помилково розглянув справу за позовом до ОСОБА_2 по суті з порушенням вказаних норм процесуального права.

Згідно ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

З урахуванням вказаного, наявні підстави для скасування заочного рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_2 . Провадження у справі в зазначеній частині слід закрити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2019 року в частині позовних вимог до ОСОБА_3 не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. ст. 367, 374, 377 ч. 1, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області - задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2019 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 - скасувати.

Провадження у справі в зазначеній частині - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.О. Бровченко

С.С. Кругова

Повне судове рішення виготовлено 22.04.2020 року.