Справа № 633/370/16
провадження № 2/633/2/2020
15 квітня 2020 року смт. Печеніги
Печенізький районний суд Харківської області
в складі: головуючого - судді Смирнова В.А.
за участю секретаря судових засідань Ріпа І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Печеніги цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, -
ОСОБА_1 , звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.
26 січня 2017 року Печенізьким районним судом Харківської області винесено ухвалу по справі №633/370/16, якою відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення Виконавчого комітету Печенізької селищної ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.
27 березня 2017 року Печенізьким районним судом Харківської області винесено ухвалу, якою відкрито провадження по справі № 633/99/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.
24 травня 2018 року ухвалою Печенізького районного суду Харківської області зупинено провадження у справі №633/370/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою до розгляду та набранням законної сили судовим рішенням по цивільній справі №633/99/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.
19 червня 2018 року ухвалою Печенізького районного суду Харківської області зупинено провадження у справі №633/99/17 призначено судову земельно-технічну експертизу. Матеріали цивільної справи №633/99/17 направлено до ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, а провадження по справі зупинено до проведення експертизи.
20 вересня 2018 року Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області поновлено провадження у справі №633/99/17.
13 березня 2019 року ухвалою Печенізького районного суду Харківської області направлено цивільну справу № 633/99/17 (провадження № 2/633/5/2019) з доданими до неї документами для подальшого проведення судової земельно-технічної експертизи призначеної ухвалою Печенізького районного суду Харківської області 19 червня 2018 року до Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. Уточнено друге питання визначене в ухвалі Печенізького районного суду Харківської області про проведення судової земельно-технічної експертизи від 19 червня 2018 року.
12 серпня 2019 року до Печенізького районного суду надійшла цивільна справа № 633/99/17 з висновком експерта та супровідним листом Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса про проведення експертизи.
12 серпня 2019 року ухвалою Печенізького районного суду Харківської області поновлено провадження у справі №633/99/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.
05 лютого 2020 року ухвалою Печенізького районного суду Харківської області поновлено провадження у справі № 633/370/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою та призначено справу до розгляду.
02 березня 2020 року ухвалою Печенізького районного суду Харківської області об`єднано в одне провадження цивільну справу №633/370/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою зі справою № 633/99/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, присвоївши об`єднаній справі № 633/370/16-ц ( провадження № 633/2/2020).
ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, причину неявки суду не повідомила.
Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, але надала до суду заяву, в якій вказала, що у зв`язку зі спалахом коронавірусної інфекції відсутнє транспортне сполучення між м. Харковом та смт. Печеніги і в неї відсутня можливість бути присутньою у судовому засіданні. Просила суд розглянути справу за її відсутності та відсутності ОСОБА_2 , також просила задовольнити позов ОСОБА_2 , а в задоволенні позову ОСОБА_1 просила відмовити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Представник Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області, у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.
ОСОБА_1 та його представник- адвокат Канівець Сергій Іванович в неодноразово призначені судові засідання не прибули, причину неявки суду не повідомили.
Судові повістки надсилались ОСОБА_1 та його представнику в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. ОСОБА_1 та його представник причину неявки суду не повідомили, але на адресу суду повернулись конверти з повістками про виклик ОСОБА_1 та його представника в судові засідання, відправлені на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача та на адресу місця знаходження представника відповідача з поміткою пошти « не має вдома» та « за закінченням терміну зберігання».
Суд вважає, що ОСОБА_1 та його представник належним чином повідомлялись про розгляд справи відповідно до вимог ст.128 ЦПК України та розглядає дану цивільну справу відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України за їх відсутності.
Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення, враховуючи, що ОСОБА_2 та її представник не заперечують проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні
За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.
Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою не підлягає задоволенню, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю підлягає задоволенню з наступних підстав.
Ковальовій ОСОБА_4 на праві власності належить домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння складається із: житловий будинок, літ. «А», 1961 року побудови, літня кухня літ. «В» 1992 року побудови та сарай літ. «Г», який також збудовано у 1992 році.
Вказане домоволодіння належить ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер 1132, виданого11 вересня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер 1130, виданого11 вересня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М.
У вказаних Договорах купівлі-продажу покупцем вказано « ОСОБА_5 ».
Прізвище ОСОБА_5 було змінене в результаті укладення шлюбу, про що свідчить Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 10 грудня 2014 року.
Вказане домоволодіння знаходиться на земельній ділянці, яка надана у безстрокове користування для обслуговування та експлуатації зазначених будівель.
Так, відповідно до Договору про передачу у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 24 березня 1958 року виконком Печенізької райради депутатів трудящихся передав ОСОБА_6 на праві безстрокового користування земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , площею 1200 кв.м.(том 1 аркуші 70-73, том 2 аркуші 92-93).
Вказаний договір було укладено на підставі рішення виконкому Печенізької районної Ради депутатів трудящих Харківської області від 14 березня 1958 року. ( том 1 аркуш 74).
20 лютого 1963 року було видано Акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння. ( том 1 аркуші 143-144).
30 березня 1963 року міським бюро технічної інвентаризації було видано Висновок про реєстрацію домоволодіння на праві особистої власності за ОСОБА_6 . ( том 3 аркуш 145).
10 липня 1995 року Рішенням № 92 виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів про оформлення технічної документації гр. ОСОБА_7 на самовільно збудовані господарські будівлі при домоволодінні АДРЕСА_1 вирішено дозволити ОСОБА_7 оформити і надати технічну документацію на самовільно виконане, без попереднього оформлення відповідних документів будівництво сараю «Г» розміром 4,2 х 4,95 м. та літньої кухні «В» розміром 7,0 х 4,2 м. ( том 3 аркуші 149).
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).
ОСОБА_2 набула право користування земельною ділянкою, на якій розміщений житловий будинок, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Поруч із домоволодінням яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на праві власності розташоване домоволодіння АДРЕСА_3 , яке належить на праві власності ОСОБА_1 .
Рішенням Печенізької селищної ради народних депутатів №46/23 від 16 березня 2001 року ОСОБА_1 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,3460 га під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі вказаного Рішення ОСОБА_8 .І було видано Державний акт про право приватної власності на землю серії РІ №712958, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №842 від 25 жовтня 2001 року.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 замовив у ФОП ОСОБА_9 виготовлення Технічної документації із землеустрою із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та для ведення підсобного сільського господарства в АДРЕСА_3 .

До суду не надано доказів того, що до 2015 року виникали суперечки щодо меж суміжних земельних ділянок.

Рішенням Печенізької селищної ради народних депутатів №46/23 від 16 березня 2001 року ОСОБА_1 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,3460 га під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі вказаного Рішення ОСОБА_8 .І було видано Державний акт про право приватної власності на землю серії РІ №712958, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №842 від 25 жовтня 2001 року.

Згідно Витягу з інформації Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку (том.1, а.с. 140-142) земельні ділянки з кадастровим номером :10:006:0291 площею 0,15 га та кадастровим номером :10:006:0292 площею 0,196 га за адресою: АДРЕСА_3 знаходяться у власності гр. ОСОБА_1 . Дані внесено до Державного земельного кадастру 21 грудня 2015 року за матеріалами Технічної документації із землеустрою, розробленої ФОП ОСОБА_9 у 2015 році.

Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складеного 05 червня 2019 року:

1)Земельні ділянки домоволодінь АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 накладаються одна на одну.

2)Розташування межі між земельними ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , не відповідає будівельно-технічним нормам в частині п.6.1.41.ДБН Б.2.2-12:2018.

3)Копія «Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр.. ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3 » не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на 21.12.2015 за змістом та правилами оформлення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Частиною 1 ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд при прийняті Рішення бере до уваги Висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складений 05 червня 2019 року. Висновки зроблені експертом не суперечать іншим доказам, які містяться в матеріалах справи.

Частиною 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей, про що зазначено в ч. 2 ст. 158 ЗК України.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання вищевказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Згідно ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

В постанові Верховного Суду від 13.12.2018 р. у справі №344/11313/14-ц зазначено, що встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Факт накладення земельних ділянок домоволодінь АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 підтверджується Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складеного 05 червня 2019 року.

Згідно із ст. 393 ЦК України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і власник майна, право якого порушено внаслідок видання правового акта, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Зі змісту ч. 1 ст. 155 ЗК України вбачається, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Верховного Суду від 31.01.2019 року справа №303/813/14-ц).

Аналогічні позиції викладені у Постановах Пленуму Верховного Суду від 18.07.2018 по справі № 496/4049/16-ц, від 28.03.2018, по справі № 514/1689/15-ц,від 06.03.2018, по справі № 275/525/15-ц.

Однак, суд вважає що доводи позову ОСОБА_1 щодо того, що його права позивача порушено, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

ОСОБА_1 не доведено, що будь-якими діями ОСОБА_2 порушується або може бути порушене його право власності.

Натомість, ОСОБА_2 , є власником домоволодіння, яке збудоване до 1995 року і спори між сусідами почали виникати лише після приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 .

Згідно обґрунтування, яке викладене у Висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №7336, складеного 05 червня 2019 року та іншими документами, які містяться в матеріалах справи видно, що межа приватизованої земельної ділянки ОСОБА_1 проходить під будівлями ОСОБА_2 .

Навіть без спеціальних знань у галузі землеустрою і будівельних норм, зрозуміло, що виділення таким чином земельної ділянки і передачу її у власність особи порушує права власника сусіднього домоволодіння.

Суд критично ставиться до твердження ОСОБА_1 відносно того, що ОСОБА_2 порушує його право власності на землю, адже в ході судового розгляду справи з`ясувалося, що порушені права ОСОБА_2 в результаті видачі Рішення Виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16 березня 2001 року №46/3 про передачу безкоштовно в приватну власність земельну ділянку ОСОБА_1 під будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства та як наслідок Державного акту про право приватної власності на землю серії РІ №712958, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №842 від 25 жовтня 2001 року.

Судом враховано, що в ході розгляду справи ОСОБА_1 підтвердив, що земельна ділянка, яка була йому виділена у власність з самого початку мала саме таку конфігурацію та межі, які встановлені «Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3 ».

Вказане свідчить про те, що у 2001 році ОСОБА_1 була виділена ділянка і передана у власність, яка порушувала права суміжних землекористувачів.

Суд при прийняті Рішення враховує ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб, національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує, як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.07.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» майном, у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Даним рішенням суду з прав людини встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому, в питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

ЄСПЛ оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Таким чином, суд зазначає про те, що виникненню права власності у ОСОБА_1 , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права, слугувала та передувала активна участь в такому процесі Печенізької селищної ради, яка видала Рішення про передачу у власність земельної ділянки Відповідачу.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов`язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. До того ж, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (ЗК)) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116, 118 ЗК України, недійсним.

Це підтверджено рішеннями Верховного Суду України, прийнятими за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України. А саме, постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-169цс12, в якій Верховний Суд послався на норму статті 155 Земельного кодексу України (ЗКУ), згідно з якою, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Виходячи зі змісту статей 13, 14, 41, 55 Конституції України, якими гарантовано державний захист майнових прав громадян і не обмежено можливість такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства, сама по собі відсутність у особи документа, що посвідчує право на земельну ділянку, не може бути підставою для відмови їй у судовому захисті таких прав.

Про такий підхід до вирішення зазначених питань йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі №1-17/2005 щодо відповідності Конституції України положень ст.92, п.6 розділу X "Перехідні положення Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому, зокрема, підкреслено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою

Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), відповідно до яких судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки.

Відповідно до п. 2.14 Наказу Державного комітету України по земельним ресурсам №43 від 04.05.1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» державний акт на право приватної власності на земельну ділянку підписується органом, який прийняв рішення про передачу земельної ділянки у власність, та відповідним державним органом земельних ресурсів.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до п.2.9 наказу Держкомзему України №43 від 04.05.1999 року „Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди землі" заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку здійснюється державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються.

Відповідно до положень п. 4.1 наказу Держкомзему України №325 від 22.06.2009 року «Про затвердження Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою» виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускається.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Виправити вказану ситуацію у позасудовому порядку ні у ОСОБА_1 ні у ОСОБА_2 немає можливості з огляду на те, що відділи Держземагенства (Держгеокадастру) вже втратили свої повноваження щодо видачі, посвідчення, та виправлення помилок у державних актах.

Так, Законом України «Про державний земельний кадастр» припинено посвідчення прав на землю шляхом видачі державних актів, раніше видані правовстановлюючі документи на землю залишаються чинними, а відповідно до наказу Держкомзему України №325 від 22.06.2009 року, який діяв до 01.01.2013 року виправлення в державному акті не допускаються.

Ст.14 Конституції України передбачає, що право власності громадян на землю гарантується Конституцією і це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Пленум Верховного Суду Україні в Постанові № 7 від 16.04.2004 року( зі змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 року) роз`яснив, що оскільки захист прав громадян на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, то визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю без визнання недійсним рішення, на підставі якого видано цей державний акт, є порушенням закону.

У зв`язку вищезазначеним, суд вбачає, що право власності набуте ОСОБА_1 з порушенням вимог закону.

Суд дійшов висновку, що в даному випадку визнання Державного акту недійсним та позбавлення особи права власності призведе до пропорційного втручання в право власності ОСОБА_1 і захистить порушені права ОСОБА_2 .

Акт обстеження від 06 листопада 2015 року, на який посилається ОСОБА_1 , складено без посилань на будь-яку землевпорядну документацію, без участі ОСОБА_2 , комісією, яка не має відповідного кваліфікаційного сертифікату на здійснення таких дій.

Цей акт не зазначає, яким чином ОСОБА_2 порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 .

Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками, констатує той факт, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою не підлягає задоволенню, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю підлягає задоволенню.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3, ч. 1ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням спеціалістів, експертів та проведенням експертизи.

В силу ч. 1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд не стягує судові витрати із ОСОБА_1 в зв`язку з заявою ОСОБА_2 про покладення даних витрат на неї.

На підставі викладеного, керуючись, ч. 3 ст.211,259,263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою в повному обсязі.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю задовольнити.

Визнати недійсним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів від 16 березня 2001 року №46/3 про передачу безкоштовно в приватну власність земельну ділянку ОСОБА_1 під будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним Державний акт про право приватної власності на землю серії РІ №712958, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №842 від 25 жовтня 2001 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлений 15 квітня 2020 року.

Суддя В.А.Смирнов