Постанова

Іменем України

10 квітня 2020 року

місто Київ

справа № 2-2576/11

провадження № 61-40728св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради,

треті особи: Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», Львівська міська рада, Львівська міська професійна спілка «Захист праці»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року у складі судді Горбань О. Ю. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2018 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради (далі - Адміністрація) про зобов`язання відповідача укласти договір найму на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач обґрунтовував позов тим, що, починаючи з серпня 1988 року, він проживає у будинку АДРЕСА_1 . Зазначений будинок мав статус гуртожитку до 2007 року. Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 березня 2007 року № 139 зазначеному будинку надано статус житлового та ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року № 721 цей будинок прийнято у власність територіальної громади м. Львова. На виконання пункту 4 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 червня 2008 року № 636 Адміністрація зобов`язана укладати договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у згаданому будинку. Натомість, відповідач не уклав з ним договір найму на фактично зайняте житло - кімнати № 91-92, а його неодноразові звернення з цього приводу залишені без реагування, тому в судовому порядку просить задовольнити позов.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим, таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що твердження позивача про те, що він здійснює оплату за фактичне користування кімнатами, житловою площею 22, 1 кв. м, не взято судом до уваги і це не може бути підставою для зобов`язання відповідача укладення зі ОСОБА_1 договору найму на квартири № 91 , 92 такої площі (22, 1 кв. м), оскільки ці квартири (кімнати) є окремими об`єктами договорів житлового найму. В судовому засіданні встановлено, що договір найму на спірні квартири (кімнати) 91-92 у позивача відсутній, такі зазначені у розпорядженні від 05 лютого 2009 року № 41 під різними номерами, а матеріали інвентаризаційної справи, котрі оглянуті судом, не містять необхідних змін в частині перепланування цих кімнат чи переобладнання. При цьому, судом встановлено, що під час заселення у гуртожиток за ним не закріплялася конкретна кімната або взагалі певні кімнати, тоді як на час його заселення у гуртожиток йому виділялося ліжко-місце в гуртожитку. Окрім цього, судом встановлено, що із заявами чи пропозиціями з приводу укладення договору найму на об`єднані кімнати позивач до відповідача не звертався, доказів зворотного суду не надано. Враховуючи наявну процедуру, яка передує закріпленню житла за наймачами, необхідність прийняття розпорядження органом місцевого самоврядування, якому делеговані такі повноваження, за відсутності відповідних звернень з боку позивача, в задоволенні позову про зобов`язання укласти договір найму квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновками суду щодо підстав для відмови у позові. Окрім того, відхилив доводи апеляційної скарги про те, що позивачем неодноразово подавалися заяви стосовно укладення договору найму, оскільки відсутні письмові звернення з боку позивача стосовно закріплення за ним як ізольованого, так і неізольованого приміщення, а також відсутні будь-які докази звернень позивача стосовно укладення договорів найму. Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач здійснює оплату за фактичне користування кімнатами, житловою площею 22, 1 кв. м, не може бути підставою для зобов`язання відповідача укласти зі ОСОБА_1 договір найму на квартири № 91 , 92 такої площі (22, 1 кв. м), оскільки ці квартири (кімнати) є окремими об`єктами договорів житлового найму та зазначені у розпорядженні від 05 лютого 2009 року № 41 під різними номерами, а матеріали інвентаризаційної справи не містять необхідних змін в частині перепланування цих кімнат чи переобладнання.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у липні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується аналогічними доводами апеляційної скарги, зокрема, тим, що суди першої та апеляційної інстанції безпідставно посилалися на те, що рішення про надання заявнику квартири АДРЕСА_1 після зміни статусу будинку громадською комісією з житлових питань при Виконавчому комітетові Львівської міської ради не приймалися. Вважає таке твердження суду безпідставним, оскільки таких рішень і не повинно було прийматися, так як вирішувалося питання не про надання йому жилого приміщення, а було рішення про укладення з ним договору найму на жиле приміщення, в якому він фактично проживає. Зазначив, що він неодноразово подавав у Адміністрацію заяви з приводу укладення з ним договору найму спірних приміщень. Крім того, судом не враховано того, що рішеннями Виконавчого комітету Львівськоїміської ради від 27 червня 2008 року № 636 та від 09 березня 2007 року № 139 встановлено додаткову підставу для укладення договорів найму на жилі приміщення в одному, окремо взятому будинку на АДРЕСА_1 і такою підставою є не ордер на вселення в конкретне приміщення, а факт проживання в такому конкретному приміщенні та факт реєстрації місця проживання в цьому будинку. Також зазначив, що інші мешканці будинку уклали із відповідачем договори найму в аналогічних ситуаціях, однак суди на зазначене увагу не звернули.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у липні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09 серпня 1988 року ОСОБА_1 вселився в гуртожиток на АДРЕСА_1 та зареєстрований у ньому.

Реєстрація позивача як одинокої особи в гуртожитку відбулася без надання йому у відособлене користування окремої кімнати. На час вселення позивач працював на Львівському Виробничому об`єднанні «Полярон», його вселення у гуртожиток проведено з відома адміністрації підприємства, на якому він працював.

Рішенням виконкому Львівської міської ради від 09 березня 2007 року № 139 гуртожитку Виробничого об`єднання «Полярон» на АДРЕСА_1 , наданий статус житлового будинку та запропоновано Львівській міській раді прийняти будинок у власність територіальної громади м. Львова. Департамент житлового господарства та інфраструктури зобов`язано укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у цьому житловому будинку.

Рішенням Львівської міської ради від 29 березня 2007 року № 721 відомчий житловий будинок АДРЕСА_1 прийнято у власність територіальної громади м. Львова.

Рішенням виконкому Львівської міської ради від 27 червня 2008 року № 636 внесено зміни до пункту 4 рішення виконкому Львівської міської ради від 09 березня 2007 року № 139, відповідно до яких Адміністрацію зобов`язано укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані й проживають у будинку АДРЕСА_1 .

Розпорядженням голови Адміністраціївід 05 лютого 2009 року № 41 «Про присвоєння приміщенням в житловому будинку на АДРЕСА_1 квартирних номерів», приміщенням у житловому будинку присвоєно окремі квартирні номери, зокрема, під літ. 351 - № 91 , під літ. 352 - № 92.

Під час прийняття зазначеного розпорядження взято до уваги поверхові плани за 1973 рік. Зазначене рішення, прийняте відповідачем, є чинним. Відтак, кімнати № 91 та 92 є самостійними об`єктами договорів житлового найму.

Як встановлено судом, у червні 2009 року Адміністрація звернулася з листом № 34/41 до органу БТІ про приведення інвентаризаційної справи житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до фактичного стану приміщень.

З акта біжучих змін, наявних в інвентаризаційній справі від 23 лютого 2010 року, встановлено, що фахівцями органу БТІ проведено обстеження частини гуртожитку і внесено зміни в поверхові плани, експлікацію, виготовлено копії поверхових планів.

Встановлено, що в поверховому плані станом на 2010 рік містяться зміни (нанесені червоним) у кресленнях, деякі кімнати, котрі першочергово за кресленнями були ізольованими.

Разом з тим, судом встановлено, що на час звернення позивача до суду кімнати, які він займає під № 91 і № 92, не є ізольованими, фактично існує єдиний вхід у кімнати із загального коридору.

Ордер (ордери) на вселення позивача у кімнату АДРЕСА_1 , розміром 11 кв. м, відсутній.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За правилом статті 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до частини першої другої статті 128 ЖК Української РСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно зі статтею 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Водночас судами встановлено, що позивачу ордер (ордери) на його вселення у кімнату АДРЕСА_1 , розміром 11 кв. м, не видавався.

Доводи касаційної скарги про те, що рішеннями виконкому Львівської міської ради від 27 червня 2008 року № 636 та від 09 березня 2007 року № 139 встановлено додаткову підставу для укладення договорів найму на жилі приміщення у спірному гуртожитку і такою підставою є не ордер на вселення в конкретне приміщення, а факт проживання в такому конкретному приміщенні та факт реєстрації місця проживання в цьому будинку, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки зазначене рішення повинно бути виконаним з урахуванням загальних вимог ЖК Української РСР щодо виникнення права на користування жилими приміщеннями гуртожитку.

Доводи касаційної скарги про те, що ваналогічних ситуаціях з іншими мешканцям будинку укладені відповідні договори найму, не підтверджують права позивача на спірне майно у цій справі. Зазначене не було предметом дослідження у цій справі під час її розгляду судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки це стосується інших осіб, що не брали участі у справі.

Верховний Суд також визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки усім наявним доказам, зокрема, доказам звернення позивача із відповідними заявами про вирішення його питання до відповідача, оскільки зазначене спростовується текстом самих оскаржуваних рішень. Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та наданим у справі доказам, правильно здійснили тлумачення норм матеріального та процесуального права і застосували їх до спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, обґрунтовано виходили із того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки кімнати № 91 та № 92 є самостійними об`єктами договорів житлового найму і позивач не довів правомірно набутого права на користування зазначеними приміщеннями, а самий лише факт його реєстрації за адресою спірного гуртожитку та обставини фактичного користування кімнатами відповідного права у позивача не породжують.

З огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями та переоцінки доказів у справі, власного тлумачення норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко