Справа № 755/5664/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Гаврилової О.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, особа, яка вказана як відповідач: ОСОБА_2 , особа, яка вказана як третя особа: ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 із заявою про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви.

Згідно заявлених вимог, заявник просить суд: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00); накласти арешт на машиномісце № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000); заборонити державним реєстраторам здійснювати будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) та машиномісця № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 мала у власності нерухоме майно, в тому числі: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв.м. та машиномісце № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначеним майном фактично користувалась донька заявника - ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_5 . 23 грудня 2019 року, на прохання зятя ОСОБА_5 , заявник, будучи юридично необізнаною та абсолютно довіряючи зятю, підписала довіреність на ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на вчинення правочинів, пов`язаних із користуванням майном, залишивши її оригінал у нотаріуса. В подальшому, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заявник дізналась, що зазначене вище майно було продано від її імені одним із представників - ОСОБА_3 іншій довіреній особі - ОСОБА_3. Так, 26 лютого 2020 року, без відома ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності від 23 грудня 2019 року, від імені заявника уклав: договір купівлі-продажу нерухомого майна, що був посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. 26 лютого 2020 року та зареєстрований в реєстрі під №712, який передбачав, що ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 купив об`єкт нерухомого майна: машиномісце № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною

220 460,00 грн; договір купівлі-продажу квартири, що був посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. 26 лютого 2020 року та зареєстрований в реєстрі під №711, який передбачав, що ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 купив об`єкт нерухомого майна - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , за ціною 1 868 250,00 грн. Разом з тим, жодних грошових коштів за вказаними вище договорами купівлі-продажу ОСОБА_1 не отримувала від покупця. Крім того, жодні вимоги ст. 1006 ЦК України виконано не було, ОСОБА_1 не була проінформована про продаж належного їй майна, не отримувала жодних документів за результатами вчинених правочинів. У зв`язку із зазначеними обставинами, ОСОБА_1 має намір звернулися до суду з позовом про розірвання договорів купівлі-продажу від 26 лютого 2020 року та визнання права власності на спірні квартиру та машиномісце. Оскільки право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_3 , заявник вважає, що існує реальна загроза, що без вжиття заходів забезпечення позову, виконання можливого рішення суду буде значно утруднене чи взагалі неможливе, оскільки ОСОБА_3 має змогу в будь-який час відчужити спірні об`єкти нерухомого майна.

21 квітня 2020 року вказану заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. у відповідності до протоколу розподілу судової справи між суддями.

У відповідності до частини 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

За змістом положень ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову, оцінивши наведенні заявником підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до наступного.

Забезпечення позову -- це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи унеможливлення виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», роз`яснено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовим обмеженням заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені в п.4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Разом з тим, заявником не надано жодних доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, у разі задоволення можливого позову (вчинення відповідачем будь-яких дій по відчуженню належного йому майна тощо).

Слід зазначити, що посилаючись на те, що існує ризик відчуження майна, заявник в обґрунтування необхідності накладення арешту на об`єкти нерухомого майна та заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які дії щодо їх відчуження, не посилається на жодну конкретну обставину, яка б свідчила про будь-яке дійсне намагання особи, яка зазначена відповідачем, відчужити майно, докази на підтвердження таких посилань відсутні.

Також позивачем не обґрунтовано та не доведено яким чином невжиття таких видів забезпечення позову про які просить заявник може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а викладені в заяві міркування щодо можливого відчуження майна, є припущеннями заявника.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 149, 150, 153, 258-261, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: