Справа № 595/630/17
Провадження 2/595/2/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2020

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі:

одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю відповідача позивача ОСОБА_1 ,

його представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бучачі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 12 лютого 2016 року у сумі 1047647,18 грн., мотивуючи тим, що позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 812184,98 грн., яківін зобов`язався повернути в повному обсязі не пізніше 12 серпня 2040 р. та сплачувати проценти за користування кредитом 20,9 % річних. За користування кредитним коштами понад встановлений термін, встановлена процентна ставка у підвищеному розмірі, визначена Правилами. Метою надання кредиту було погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 21 грудня 2006 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 . Відповідно до умов договору погашення кредиту відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 14234,41 грн., 12-го числа кожного місяця. З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором кредиту між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки №264506 від 12.02.2016 року, згідно умов якого останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Всупереч умов кредитного договору ОСОБА_1 не здійснює платежів для погашення кредиту, порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Станом на 14.04.2017 року, заборгованість відповідача по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені становить 1047647,18 грн., з яких: 812184,98 грн. - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з травня 2016 року - 1395,09 грн.; 206370,82 грн. - заборгованість по процентам; 180,39 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 28910,99 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору №0 від 12 лютого 2016 року, який мотивував тим, що вищевказаний кредитний договір він уклав під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки мав з банком кредитні правовідносини з 2006 року по валютному кредиту (дол. США), по якому були прострочені платежі через обставини, які виникли в державі у 2016 році, у зв`язку із збільшенням курсу долара США по відношенню до української гривні. Він не мав можливості сплачувати місячний плановий платіж, відповідно виникла заборгованість за кредитними зобов`язаннями. На його звернення з пропозицією внесення змін до валютного кредитного договору для полегшення тягару зобов`язань, банк запропонував йому укласти інший договір (гривневий кредит) на суму 812184,98 грн. 12.02.2016 року між банком та ним було укладено кредитний договір за №, з сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 23,46 % річних та з періодом сплати відповідно до графіку погашення кредиту, згідно якого, він отримав кредит у розмірі 812184,98 гривень. Також на обґрунтування заявленого зустрічного позову, він зазначив, що виникнення заборгованості було зумовлено істотним зменшенням суми прибутку, одночасного підвищення курсу долара США (валюти платежу по договору) по відношенню до національної грошової одиниці, що обумовлено незалежними від сторін зовнішньоекономічними факторами, на які він не розраховував при укладенні договору і не міг передбачити їх настання. На момент укладання договору сторони не знали і не могли передбачити, що така зміна настане, і що зміна обставин зумовлена причинами, які він не міг усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися. Просив суд врахувати той факт, що він спірного договору не готував, та що не має відповідних знань в економічній та правовій сфері, і під впливом тяжких обставин (втрати власного та єдиного помешкання або банкрутства) уклав спірний договір, на умовах, які вкрай для нього не вигідні, про що йому стало відомо тільки тоді, коли позов було направлено позов до суду. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, зазначив, що договір має суттєві невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені банком і націлені проти його прав та інтересів. Також при вирішенні зазначено спору просив суд врахувати положення п.2.1 та п.2.4. Постанови НБУ від 10.05.2007 року N 168, де зазначено, що банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім цього, банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.Зміст спірного договору суперечить також і ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, банк не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає Закон. Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики (діяльності) є недійсними. В розділі договору „Права та обов`язки сторін містяться умови, які регулюють, внесення змін (доповнень) та розірвання договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку банку. В розділі договору „Відповідальність сторін містяться умови та положення, які регулюють, відповідальність позичальника, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку банку, а відповідальність банку відсутня взагалі. Згідно п. 8 ч.1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» „ договір повинен містити: порядок зміни і припинення дії договору , отже відповідно до мети Закону, договір повинен містити і умови, які би регулювали порядок змін та розірвання договору, коли цього вимагає захист інтересів споживача (позичальника). Договір взагалі не містить положень, які б враховували інтереси споживача (позичальника), не містить умови про порядок припинення договору, а це є суттєвими умовами (ст.628 ЦК України), тому договір в цілому суперечить п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Все, що написано в договорі можна трактувати досить широко і не на користь позичальника, особливо він не дає вибору відстояти свої інтереси у разі не згоди з підняттям відсоткової ставки, або проведення інших істотних змін до кредитного договору в односторонньому порядку. Фактично, ще в момент підписання договору його поставлено в невигідне становище та таке, що порушує його права та інтереси, саме тому, отримавши кредит, вважає, що опинився в умовах, які просто неможливо виконувати. Посилаючись на положення ст.ст.203,215,216,236 ЦК України, вважає, що договір страждає суттєвими невідповідностями його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені банком і націлені проти його прав та інтересів. Оскільки законом передбачено, що саме банком, який розробляв такий правочин та мав би відповідати за його законність, чіткість та повноту, у момент вчинення такого договору та враховуючи ту обставину, що стороною (банком) не було дотримано вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, тому відповідно до ст.215 Цивільного Кодексу України такий правочин слід визнаний недійсним.

Представник позивача - відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву, згідно якої первісний позов підтримує, а зустрічний позов заперечує, і просить справу розглядати у його відсутності.

Представник відповідачів - позивача Кутровська Н.М. первісний позов визнала частково, в частині стягнення тіла кредиту з позичальника ОСОБА_1 , а в частині стягнення боргу з поручителя ОСОБА_4 просила відмовити за безпідставністю, відповідно до положеннь ч.ч. 1,4 ст. 559 ЦК України, та суду пояснила, що поданий банком розрахунок не є вірним та не відповідає умовам кредитного договору, позов банку не доведений належними та допустимими доказами, а відтак не може бути задоволений в повному обсязі. Зустрічний позов просила задовольнити з огляду на те, що вищевказаний кредитний договір ОСОБА_1 уклав під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки він мав з банком кредитні правовідносини з 2006 року, де був валютний кредит (дол. США), по якому були прострочені платежі через обставини, які виникли в державі. У 2016 році із зростанням курсу долара США по відношенню до української гривні та зниженням доходів, ОСОБА_1 не мав можливості сплачувати місячний плановий платіж, відповідно виникла заборгованість за кредитними зобов`язаннями. На неодноразові звернення ОСОБА_1 з пропозицією внесення змін до валютного кредитного договору для полегшення тягару зобов`язань, банк запропонував укласти йому інший договір (гривневий кредит) на суму 812184,98 грн., не надавши йому орієнтовної сукупної вартості нового гривневого кредитну, не роз`яснивши істотних умов договору, які мали значення для ОСОБА_1 , в тому числі розмір здорожчання такого кредиту. Відтак, враховуючи той факт, що ОСОБА_1 не має відповідних знань в економічній та правовій сфері, він під впливом тяжких обставин (втрати власного та єдиного помешкання або банкрутства) уклав спірний договір, на умовах, які вкрай для нього не вигідні, про що йому стало відомо тільки тоді коли був поданий позов до суду. Договір взагалі не містить положень, які б враховували інтереси споживача (позичальника), та в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Все, що написано в договорі можна трактувати досить широко і не на користь позичальника, особливо він не дає вибору відстояти свої інтереси у разі не згоди з підняттям відсоткової ставки, або проведення інших істотних змін до кредитного договору в односторонньому порядку. Посилаючись на зазначені обставини справи та положення ст.ст. 202,203,215,216,236 ЦК України, просить суд зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Експерт ОСОБА_5 .М. в судовому засіданні суду роз`яснила, що валютний кредит є економічно вигідніший ніж гривневий. Квитанцій про погашення ОСОБА_1 гривневого кредиту на експертизу надано не було, та скільки ним було погашено валютного кредиту не може сказати, оскільки ксерокопій квитанцій не робила. Кредит у валюті містив класичну схему погашення кредиту, а гривневий з ануїтетними платежами, де сума погашення є більша наж при класичній схемі. Валютний кредит ОСОБА_1 погасив би швидше ніж гривневий. Гривневий кредит видавася на погашення валютного, тому такий на даний момент вважається погашеним. В матеріалах справи є інформаційний лист про ознайомлення ОСОБА_1 з умовами кредитування договору від 12.02.2016 року, який не містить даних про інші умови погашення кредиту. Нарахування згідно розрахунку не відповідає умовам договору.

Заслухавши пояснення представника відповідачів-позивача, роз`яснення експерта, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини.

З договору про надання споживчого кредиту (з Правилами) №0, укладеного 12 лютого 2016 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , вбачається, що позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 812184,98 грн., із сплатою 20,9 % річних та терміном повернення не пізніше 12.08.2040 року. За користування кредитними коштами понад встановлений термін встановлена процентна ставка у підвищеному розмірі, що визначена Правилами.

Метою надання кредиту було погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 21 грудня 2006 року (Договору про надання валютного кредиту), укладеного між Банком та ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2.4 Договору кредит надавався шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника в національній валюті № НОМЕР_1 .

Відповідно до п.2.5 Договору погашення кредиту відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 14234,41 грн., 12-го числа кожного місяця.

Як вбачається з поданого розрахунку станом на 14 квітня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 1047647,18 грн., з них: кредитна заборгованість - 812184,98 грн., заборгованість по сплаті процентів 206370,82 грн., пеня за прострочення сплати кредиту 180,39 грн., пеня за прострочення сплати процентів 28910,99 грн.

На підтвердження факту видачі кредиту Банком було надано виписку Рух по рахунку № НОМЕР_1 від 12.02.2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 було отримано кошти 812184,98 грн. шляхом погашення кредиторської заборгованості згідно Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 21.12.2006 р. (т.1, а.с. 40).

Згідно висновку судової експертизи №49 від 14.12.2018 року не відповідає дійсності сукупна вартість кредиту, зазначена ПАТ «УкрСиббанк» у наданих позивачем документах, зокрема додатку №1 до кредитного договору №0 від 12 лютого 2016 року. За Договором про надання споживчого кредиту (з Правилами) за №0 від 12 лютого 2016 року, з врахуванням всіх супутніх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, сукупна вартість кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту становлять: реальна відсоткова ставка - 23,46% та абсолютне значення подорожчання кредиту - 3386132,38 грн. Не відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 перед ПАТ «УкрСиббанк» станом на 14.04.2017 року умовам Договору про надання споживчого кредиту №0 від 12 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Ознайомившись з умовами оспорюваного кредитного договору та доказами, які є в матеріалах справи, суд приходить до висновку про порушення вимог чинного законодавства при укладенні спірного правочину, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Судом встановлено, що даний правочин вчинявся ОСОБА_1 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, через загрозу втрати ним житла, яке передано в іпотеку по валютному кредиту від 2006 року, та зменшення кредитної заборгованості.

Беззаперечним доказом факту невигідних умов є висновок №46 експертного економічного дослідження від 05.09.2019 року, згідно якого сума абсолютного значення подорожчання кредиту по Договору про надання споживчого кредиту №0 від 21.12.2006р., з врахуванням Договору про надання споживчого кредиту №0/2 від 21.12.2006р., в гривневому еквіваленті, станом на момент складання висновку експертного економічного дослідження, становить 2969383,37 грн. Відповідно до наданих на дослідження документів, абсолютне значення подорожчання кредиту по Договору про надання споживчого кредиту (з Правилами) №0 від 12.02.2016р., в разі погашення даного договору за класичною схемою погашення (тіло кредиту погашається рівними частинами), становить 2099879,33грн., та складається з суми процентів за кредит в розмірі 2086472,33 грн. та вартості послуг нотаріуса в розмірі 13407,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, визначених законом, то такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зідно ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови надання кредиту та в повному обсязі інформацію про умови кредитування.

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, зокрема встановлення жорстких обов`язків споживача. Несправедливі умови не повинні включатись у договори зі споживачами. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути замінено або визнано недійсним, а у разі коли це зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача, такі положення теж підлягають зміні, або договір може бути визнаний недійсний вцілому.

Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ст.216 Цивільного Кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тобто повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на обставини справи, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах, волевиявлення позичальника не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених кредитним договором, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини 1 статті 233 ЦК України.

Враховуючи той факт, що вищевказаний правочин (Договір про надання споживчого кредиту за №0 від 12 лютого 2016 року) ОСОБА_1 не виконував, тобто не здійснював погашення по даному кредиту, в тому числі тіла кредиту, відтак в силу положення ст.216 ЦК України, де визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, є підстави для стягнення з позичальника такого тіла кредиту.

Тому суд вважає, що при задоволені зустрічного позову про визнання правочину недійсними з підстав положення ст.233 ЦК України, слід застосувати наслідки його недійсності, що визначені положенням ст.ст.216,236 ЦК України, та стягнути з позичальника тіло кредиту в розмірі 812184,98 грн.

Крім цього, судом встановлено, що розрахунок заборгованості, на який банк посилається як належний та допустимий доказ, було спростовано висновком судової експертизи №49 від 14.12.2018 року, та висновком судового експерта № 46 від 05.09.2019 року, і змісту яких вбачається, що розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору, а стороною позивача не було надано інших доказів, які б довели правомірність заявлених позовних вимог в частині ціни позову, відтак у суду немає підстав задовольнити первісний позов в частині стягнення винагород банку за недоведеністю, а також у зв`язку визнання спірного кредитного договору недійсним з підстав положень ст.ст. 203,233 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В матеріалах справи наявні договори поруки №264506 від 12.02.2016 року, укладені між Банком та ОСОБА_4 , згідно яких останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

10 березня 2017 року банк направив на адресу позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

На обґрунтування позову в частині стягнення боргу з поручителя банком було надано договори поруки (т.1, а.с. 23 - 28) та розрахунок заборгованості від 14.04.2017 року (т.1, а.с. 36 - 39).

Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.Виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Як було роз`яснено судовим експертом розрахунок заборгованості за кредитними зобов`язаннями збільшує обсяг відповідальності поручителя та не відповідає умовам кредитного договору.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що стягнення (нарахованих відсотків за підвищеною відсотковою ставкою та пені) збільшує обсяг відповідальності, без належного попередження та погодження, як це передбачено договором поруки та ч.1 ст. 559 ЦК України, відтак такий договір поруки припиняється з припиненням забезпеченого ним зобов`язання.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Оскільки суд прийшов до переконання, що основне зобов`язання недійсне, тому договір поруки є недійсним.

За встановлених обставин та визначених відповідно до них правовідносин суд дійшов до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором тіло кредиту в сумі 812184,98 грн. та судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 216, 233, 251, 252, 256, 509, 526, 548, 553, 554, 559, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (рахунок № НОМЕР_2 , МФО 351005, ) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з Правилами № 0 від 12 лютого 2016 року в розмірі 812184 (вісімсот дванадцять тисяч сто вісімдесят чотири) гривні 98 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 12182,77 гривень судового збору.

У решті позовних вимог відмовити.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 12 лютого 2016 року, укладений між Публічним акціонерним товариством „УкрСиббанк та ОСОБА_1 .

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Дата складення повного тексту рішення - 09 квітня 2020 року.

Суддя: В. Б. Федорончук