Ухвала

Іменем України

14 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 523/2057/13-ц

провадження № 61-6278ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у складі судді Цюри Т. В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2013 року позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 35 882,78 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 17 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відмовлено.

30 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 30 березня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК Українинезалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Звертаючись до апеляційного суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач не був присутній у судовому засіданні під час проголошення рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2013 року, повний текст вказаного рішення отримано представником відповідача лише 22 січня 2020 року.

Встановивши, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, копію рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2013 року отримав 18 червня 2013 року, що не спростовується заявником у касаційній скарзі, проте із апеляційною скаргою сторона відповідача звернулася лише у лютому 2020 року, тобто із пропуском строку на апеляційне оскарження більше ніж 6 років, суд апеляційної інстанції, керуючись частиною другою статті 358 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки встановлені обставини виключають існування випадків, за умови яких суд має можливість поновити строк на апеляційне оскарження, пропущений більше ніж на один рік з дня складення повного тексту судового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що відмова апеляційного суду в прийнятті апеляційної скарги є порушенням права заявника на судовий захист, Верховний Суд вважає необґрунтованими із таких підстав.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Апеляційний суд постановляючи оскаржувану ухвалу, діяв відповідно до норми частини другої статті 358 ЦПК України, тому право заявника на судовий захист жодним чином непорушене.

Верховний Суд не приймає до уваги посилання заявника на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні справи по суті, оскільки рішення суду першої інстанції не є предметом касаційного перегляду.

Інші доводи касаційної скарги є безпідставними та по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником норм процесуального права.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик