ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/10354/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2483/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

розглянувши у письмовому провадження апеляційну скаргу представника Крилової Олени Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 вересня 2019 року у складі судді Домусчі Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.1-3).

Позовні вимоги мотивовані тим, що за кредитним договором №б/н від 15 вересня 2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 15 травня 2019 року має заборгованість у розмірі 21 738,48 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 8 318,12 грн.;

- заборгованість за простроченим тілом кредиту - 4 592,14 грн.;

- заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн.;

- нарахована пеня за прострочення зобов`язання - 7 316,86 грн.;

- нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 0 грн.;

- штраф (фіксована частина) - 500 грн.;

- штраф (процентна складова) - 1 011,36 грн.

Посилаючись на викладене, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором від 15 вересня 2015 року та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 вересня 2019 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 15 вересня 2015 року у розмірі 8 318,12 грн. та судові витрати в сумі 735 грн., в іншій частині - відмовлено (а.с.48-52).

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 8 318,12 грн. та відсутністю правових підстав для задоволення іншої частини позову.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник Крилова О. Л . в інтересах банку, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 вересня 2019 року в частині незадоволених вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог (а.с.56-60).

Скарга обґрунтована тим, що судом під час винесення оскаржуваного рішення не враховано, що:

- сучасний стан економіки та розвиток фінансової системи вимагає інших (не паперових) підтверджень видачі кредитних коштів;

- відсутність підпису на відповідних Умовах та Тарифах не може бути підставою для визнання неукладеним кредитного договору, що ґрунтується на правових позиціях Верховного Суду, висловлених у справах №№ 356/1635/16-ц, 428/2873/17, 755/2720/16-ц, 666/388/16-ц;

- у даній справі випадку не може бути врахована правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб;

- суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, чим допустив грубе порушення норм цивільного права. Встановивши, що банк надав відповідачці кредит, яка його не повернула, суд не мав підстав для відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, з огляду на вимоги про стягнення відсотків, що обумовлені правилами ст.ст.1048,1069 ЦК України. Оскаржуваним рішенням наноситься істотна шкода усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушується стабільність функціонування фінансового сектору держави. Судом проігноровано, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. Необхідність сплати боржником відсотків кредитору передбачена також ст.169 Кодексу Європейського договірного права, який є актом міжнародної приватно-правової уніфікації.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

За правилами ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог банка розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 318,12 грн. сторонами не оскаржено, а тому у відповідності до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Отже, апеляційний суд переглядає рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог банка, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту - 4 592,14 грн.; пені за прострочення зобов`язання - 7 316,86 грн.; штрафів - 1 511,36 грн.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що 15 вересня 2015 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.6).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодилась, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, що розміщені у рекламному буклеті складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась з договором до його укладення та погодилась з його умовами. ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання услуги накопичення «Скарбничка» та згодна на оформлення даної послуги. Крім того, зазначено, що умови кредитування, відомості про сукупність вартості кредиту їй роз`яснені та зрозумілі, рекламний буклет з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування нею отримано.

Заява не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу платіжної (кредитної) картки, її виду, строку дії та який рахунок відкривається на ім`я заявника. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачкою банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідачки.

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 15 вересня 2015 року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 15 травня 2019 рокунаявна заборгованість у розмірі 21 738,48 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 8 318,12 грн.;

- заборгованість за простроченим тілом кредиту - 4 592,14 грн.;

- заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн.;

- нарахована пеня за прострочення зобов`язання - 7 316,86 грн.;

- нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 0 грн.;

- штраф (фіксована частина) - 500 грн.;

- штраф (процентна складова) - 1 011,36 грн. (а.с.4-5).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст.634 ЦК України).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

До вказаних правовідносин неможливо застосувати правила ч.1 ст.634 ЦК України (щодо договору приєднання), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (15 вересня 2015року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (18 червня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, який свідчив би про ознайомлення саме з цими умовами, тому з огляду на їх мінливий характер, їх не можна вважати складовою кредитного договору.

3 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) прийнято постанову щодо стягнення грошових коштів по договору приєднання, за змістом якої банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З урахування наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не доведення позивачем обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту - 4 592,14 грн., пені за прострочення зобов`язання - 7 316,86 грн.; штрафів - 1 511,36 грн.

З огляду на вимоги ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачем до апеляційної скарги додані нові докази - довідка про надані відповідачці кредитні картки та виписка з рахунку (а.с.61-69).

Згідно з розрахунком заборгованості відповідач крім іншого має заборгованість за простроченим тілом кредиту у суму 4 592,14 грн. (а.с.4-5).

При цьому, банком ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції взагалі не розкрито таке поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту», його правова природа та підстави нарахування.

З розрахунку заборгованості вбачається, що банком у період з 30 листопада 2017 року по 01 листопада 2018 року було самостійно нараховано та здійснено погашення заборгованості за відсотками за рахунок кредитних коштів на суму 6 205,74 грн. (а.с.6-9). Зазначене також підтверджується випискою по рахунку, в якій вбачається, що відповідачем у вказані дати, зокрема: 01 січня 2018 року, 01 лютого 2018 року,01 березня 2018 року, 01 квітня 2018 року, 01 травня 2018року, 01 червня 2018 року, 01 липня 2018 року 01 серпня 2018 року, 01 вересня 2018 року, 01 жовтня 2018 року та 01 листопада 2018 року гроші з рахунку не використовувались (а.с.62-69).

Таке право банку не зазначене в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк», яка підписана відповідачем (а.с.4-5,6). Відповідні повноваження кредитора передбачені у п. 2.1.1.3.3 та п. 2.1.1.12.2 Умов та Правил надання банківських послуг, що як вже було встановлено, внаслідок їх не підписання відповідачем не може вважатись частиною укладеного кредитного договору.

Також колегією суддів враховується, що заборгованість за простроченим тілом виникає у разі невчасної плати за користування кредитом, яка повинна бути передбачена кредитним договором, та не є сама по собі складовою тіла кредиту.

Підписана відповідачкою анкета-заява не містить строку повернення кредиту, відсоткової ставки за його користування, отже, відсутні підстави вважати обґрунтованою заборгованість за простроченим тілом кредиту, оскільки прострочення платежів витікає з порушення термінів сплати, які в договорі не зазначені.

Так само анкета-заява не містить умов про застосування неустойки, тому відсутні правові підстави для нарахування пені та штрафів.

Відповідно до норми ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Банком не доведено обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин не застосовується правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Зазначені доводи позивача, що вказана правова позиція не може бути взята до уваги, не маючи обґрунтованих заперечень відповідача, зводяться до того, що відсутність заперечення позовних вимог з боку відповідача означає його згоду із цими вимогами в контексті ст.12 ЦПК України.

Однак, за змістом ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відсутність заперечень відповідача щодо укладення договору кредиту, про що зазначив банк в доводах скарги, не заперечує застосуванню згаданої правової позиції Великої Палати, ухваленої при аналогічних обставинах справи щодо порядку укладення договору кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка не подавала відзиву із запереченнями щодо позовних вимог або із визнанням таких вимог в порядку, передбаченому ст.ст. 178, 180 ЦПК України, а тому відсутні підстави стверджувати, що вона (відповідачка), не виклавши заперечень проти позовних вимог, тим самим погодилась з позовом.

Той факт, що відповідачка не подала відзив чи будь-які інші заперечення щодо обставин справи та предмету позову не свідчить про те, що вона визнає ці обставини.

Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона, на яку покладено тягар доказування, стверджує, а інша сторона не надала заперечень.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Відсутність у матеріалах справи заперечень відповідачки проти заявлених до неї вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останньою таких вимог.

Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростовувати є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст.12 ЦПК України.

Отже, за відсутності підпису відповідачки на наданих позивачем документах, у контексті вимог ст.1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту, з урахуванням мінливого характеру Умов та правил надання банківських послуг, за наявності лише однієї підписаної сторонами анкети-заяви від 15 вересня 2015 року, яка не містить істотних умов договору кредиту та відсилає з цією метою до інших документів, ознайомлення з якими за відсутності підпису відповідачки у розумінні норми ч.6 ст.81 ЦПК України є недоведеним припущенням, колегія суддів вважає, що доводи скарги не відповідають критерію доведеності поза розумним сумнівом і з цих підстав їх необхідно відхилити.

Безпідставними також є посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі №428/2873/17, від 06 лютого 2018 року у справі №755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №666/388/16-ц, оскільки у справі, яка переглядається, суд не дійшов висновку про неукладеність між сторонами кредитного договору, а навпаки, виходив з факту його укладеності, але відсутності доказів конкретних узгоджених з відповідачем його умов.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. В даному випадку такою є правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № №342/180/17.

Не приймаються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд оскаржуваним рішенням призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки банком не заявлялись в суді першої інстанції вимоги про стягнення з відповідачки процентів. Такі вимоги перебувають поза межами розглянутого судом позову. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач у позовній заяві також не пред`явив.

За вимогами ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги банка не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції

Колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції додержано норми матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Крилової Олени Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: