УХВАЛА

Іменем України

13 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 2-3358/2010

провадження № 61-2962ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 квітня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року за заявою ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 2-3358/2010, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області 18 січня 2011 року, обґрунтовуючи тим, що виконавчий лист було втрачено при пересилці органами виконавчої служби.

На підтвердження вказаного ОСОБА_2 надала довідку від 12 квітня 2018 року

№ 4638 видану Горішньоплавнівським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 квітня

2018 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду

від 19 грудня 2019 року, заяву ОСОБА_2 задоволено.

Видано ОСОБА_2 дублікат виконавчого листа від 06 грудня 2010 року

у справі № 2-3358/2010, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі

1/4 частини заробітку, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на одну дитину, щомісячно, починаючи з 05 жовтня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.

11 лютого 2020 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 квітня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка «Дублікат».

При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. У випадку часткового виконання змінювати у дублікаті загальну суму не можна. Це враховується в ході подальшого виконавчого провадження.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі наданих доказів та у відповідності із встановленими фактичними обставинами справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для видачі дубліката виконавчого листа, оскільки оригінал виконавчого листа у справі

№ 2-3358/2010, виданого 18 січня 2011 року Комсомольським міським судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки, втрачено, а виконання рішення триває.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК Україниу разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області

від 20 квітня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду

від 19 грудня 2019 року за заявою ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська