22-ц/804/1560/20
266/4906/19

Єдиний унікальний номер 266/4906/19
Номер провадження 22-ц/804/1560/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кредитної спілки «Азовська кредитна компанія» на заочне рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2020 року у складі суду Шишиліна О.Г., по справі за позовом Кредитної спілки «Азовська кредитна компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

14 серпня 2019 року позивач Кредитна спілка «Азовська кредитна компанія»(надалі КС «АКК») звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява вмотивована тим, що ОСОБА_1 , як член КС «АКК» 10 серпня 2018 року уклав кредитний договір №596/18-Ф1 з філією №1 КС «АКК» про отримання грошових коштів в сумі 15000,00 гривень, строком користування 12 місяців. За умовами договору відповідач зобов`язався своєчасно повернути кредит, виплачувати кожні тридцять календарних днів плату за користування кредитом з розрахунку 0,1% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між філією №1 та ОСОБА_2 10 серпня 2018 року укладено договір поруки № 596/18-Ф1, згідно якого він прийняв на себе відповідальність по зобов`язанням ОСОБА_1 у повному обсязі, у випадку невиконання або неналежного виконання останнім зобов`язань за кредитним договором. За час користування кредитними коштами відповідачем були здійснені наступні платежі: 07.09.2018р.-1519,00 грн., 07.11.2018р.-3038,00 грн., 01.03.2019р.- 5994,33 грн., 22.07.2019 р.-1519,00грн. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитом, що станом на 26.02.2020 р. - склалася із залишку за кредитом 5735,05 грн. та заборгованості по оплаті нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, згідно пункту 3.1. кредитного договору за період часу з 09 листопада 2019 року по 26 лютого 2019 року у розмірі 630,85 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2020 року позовну заяву КС «Азовська кредитна компанія» задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КС «Азовська Кредитна компанія» заборгованість за кредитним договором №596/18-Ф1 від 10 серпня 2018 року у розмірі 5735,05 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КС «Азовська Кредитна компанія» суму сплаченого судового збору в розмірі по 864,45 грн. з кожного.

Задовольняючи частково позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 12.1 кредитного договору № 596/18-Ф1 від 10.08.2018 цей договір діє 12 місяців тобто до 10 серпня 2019 року, а заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 630,85 грн. нарахована за період з 09.11.2019 року по 26.02.2020 року, тобто за межами дії договору. Оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося, тому вимоги про їх стягнення є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору, суд першої інстанції виходив з того, що розірвати можна лише договір, строк дії якого не закінчився. А оскільки на час звернення до суду з позовом строк дії кредитного договору сплив, позовні вимоги про його розірвання не підлягають задоволенню.

Внаслідок часткового задоволення позовних вимог, судовий збір стягнуто з відповідачів пропорційно задоволених вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним заочним рішенням, позивач КС «АКК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення змінити та задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Ця правова позиція відображена у постанові колегії суддів Великої Палати ВС України у постанові №5017/1987/2012 від 05 березня 2019 року. Суд першої інстанції не дослідив уважно кредитний договір, оскільки пункт 13.6 даного кредитного договору передбачає нарахування процентів за користування кредитними коштами і після спливу строку дії кредитного договору. Враховуючи те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні вимог позивача в частині стягнення відсотків, це потягло за собою зменшення загальної суми стягнутої заборгованості, а як наслідок суми відшкодованого судового збору. Вважає, що суд повинен був стягнути з відповідачів судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 1921грн та за вимогу немайнового характеру у розмірі 1921грн. рівними частками з кожного відповідача. Суд першої інстанції припустився помилки при ухваленні рішення тому що згідно п.9.1.2 кредитного договору строк дії договору встановлений до 15 серпня 2019 року. Позовна заява датована 12 серпня 2019 року та була надіслана поштою і отримана канцелярією суду 14 серпня 2019 року. Тому, на момент звернення з позовом до суду першої інстанції кредитний договір був діючим, позивач сплатив судовий збір за вимогу немайнового характеру (за розірвання кредитного договору), і тому, вважає, що суд першої інстанції зобов`язаний був задовольнити вимоги про стягнення з відповідачів суми судового збору у розмірі 1921грн. за вимогу немайнового характеру.

Сторони в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи попереджені належним чином підтвердженням чого є рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Від представника позивача Святодух С.В., діючого на підставі довіреності, надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, доводи апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідач ОСОБА_1 , на підставі особистої заяви, є членом КС «АКК» з 06 травня 2016 року (а.с.18).

10 серпня 2018 року між філією №1 КС «АКК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №596/18-Ф1, згідно якого він отримав грошові кошти в сумі 15000,00 гривень строком користування 12 місяців за рахунок власних коштів (капіталу) кредитної спілки. У п. 12.1 кредитного договору № 596/18-Ф1 від 10.08.2018 зазначено, що укладений договір діє 12 місяців тобто до 10 серпня 2019 року.

Згідно з п.п.3.1, 2.7, 9.1.1 кредитного договору за користування кредитом відповідач ОСОБА_1 повинен щомісячно сплачувати плату за користування кредитом з розрахунку 0,1% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

10 серпня 2018 року між філією №1 КС «АКК» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №596/18-Ф1, згідно якого останній прийняв на себе відповідальність по зобов`язанням ОСОБА_1 у повному обсязі, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором ( а.с.21).

За весь час користування кредитними коштами відповідачем ОСОБА_1 були здійснені наступні платежі: 07.09.2018р.-1519,00 грн., 07.11.2018р.-3038,00 грн., 01.03.2019р.- 5994,33 грн., 22.07.2019 р.-1519,00грн., 08.11.2019 р.-1519,00 грн. Залишок по кредиту склав 5735,05 грн.

Згідно розрахунку наданого позивачем станом на 26 лютого 2020 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором складає 5735,05 грн. та заборгованість по оплаті нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, згідно пункту 3.1. кредитного договору за період часу з 09 листопада 2019 року по 26 лютого 2020 року у розмірі 630,85 грн.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 цього кодексу, а саме положення про позику.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Крім того, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року. Аналогічні правові висновки прописані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц (14-318цс18), 28.03.2018 № 444/9519/12 (14-10 цс 18), Постанова КГС ВС №5017/1987/2012

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Велика Палата Верховного Суду у справі №916/190/18 від 04.06.2019р, зазначила, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум в порядку ч.2 ст.625 ЦК України; вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу; розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не звільняє боржника від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

З аналізу наведеного позивач обґрунтовано скористався своїм правом щодо пред`явлення вимог, як до боржника так і поручителя по погашенню боргу в порядку позовного провадження.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для зміни заочного рішення, позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не дослідив уважно кредитний договір, оскільки пункт 13.6 даного кредитного договору передбачає нарахування процентів за користування кредитними коштами і після спливу строку дії кредитного договору - безпідставні.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного укладеним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, та такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України - необґрунтовані.

Договір споживчого кредиту, укладений між сторонами 10 серпня 2018 року, не містить зазначеного позивачем зобов`язання, внаслідок неналежного виконання зобов`язань по договору. Крім того не містить такої вимоги і позов, як первинний так і уточнений з доданим до нього розрахунком заборгованості.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції припустився помилки при відмови в задоволенні позову, щодо розірвання кредитного договору, так як згідно п.9.1.2 кредитного договору строк його дії встановлений до 15 серпня 2019 року, а позовна заява датована 12 серпня 2019 року та була надіслана поштою і отримана канцелярією суду 14 серпня 2019 року - неспроможні.

Кредитний договір № 596/18-Ф1 від 10.08.2018 року, укладений між сторонами містить інформацію в п.1.2, що він видається на 12 місяців, а п.9.1.2 договору передбачає обов`язок боржника повернути кредитору суму кредиту у термін до 15.08.2019 року.

Згідно положень ч.ч.1,3 ст.254 ЦК України, строк визначений роками, спливає у відповідний місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З урахуванням наведеного строк дії вказаного договору тривав до 10 серпня 2019 року.

Доводи позивача, щодо стягнення судового збору за вимогу немайнового характеру (розірвання кредитного договору), та щодо розміру стягненого судового збору за вимогу майнового характеру, не заслуговують на увагу, оскільки, судом першої інстанції у задоволенні вимоги про розірвання кредитного договору відмовлено, а відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача, а у випадку часткового задоволення позову суд стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, як і зробив суд першої інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Азовська кредитна компанія» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська