Постанова

Іменем України

08 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 500/846/15-ц

провадження № 61-20866св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів:Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2017 року у складі судді Швеця В. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 04 листопада 2014 року відповідач за місцем їхнього спільного проживання побив її, спричинивши тілесні ушкодження.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь завдану їй матеріальну шкоду в розмірі 1 924,65 грн та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , який уточнив у березні 2017 року, та просив визнати недостовірною поширену інформацію, визнати дії відповідачки незаконними, відшкодувати майнову та моральну шкоду.

Позовна заява мотивована тим, що його колишня дружина ОСОБА_2 звернулася раніше з позовом до нього в лютому 2015 року про стягнення матеріальної та моральної шкоди ніби-то за те, що позивач в листопаді 2014 року під час сварки застосував до неї насилля, завдав тілесні пошкодження.

Зазначав, що відповідачка зверталася з листами до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», до редакції видавничого дому «Кур`єр» та до Ізмаїльського міського голови, розповсюджуючи недостовірну інформацію, яка принижує його честь, гідність і ділову репутацію.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: визнати недостовірною інформацію, викладену ОСОБА_2 у позовній заяві, у листах, направлених до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану» і до редакції видавничого дому «Кур`єр», визнати незаконними дії ОСОБА_2 , відшкодувати майнову шкоду в розмірі 5 084 грн та моральну шкоду в розмірі 800 000 грн.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду (том 1, а. с. 66).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 червня 2016 року скасовано,справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції (том 1, а. с. 216-217).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача ОСОБА_2 до суду першої інстанції (том 2, а. с. 20).

Короткий змістрішення суду першоїінстанції

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію стосовно ОСОБА_1 , надану у листах, надісланих ОСОБА_2 10 червня 2014 року до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану».

Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 , надану у листах, надісланих ОСОБА_2 10 червня 2014 року до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», шляхом надрукування оголошення про спростування вказаних фактів у одному з печатних засобів масової інформації міста Ізмаїл Одеської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 30 000грн та судові витрати в сумі 5 204 грн 16 коп, а разом 35 204 (тридцять п`ять тисяч двісті чотири) грн 16 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 600 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що інформація, поширена щодо позивача ОСОБА_1 в листі, автором якого є відповідачка, повідомленому в публічному виступі на засіданні ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», є недостовірною. При цьому, суд вважав, що поширена відповідачкою інформація є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями.

Щодо вимог позивача про визнання недостовірною та неправомірною інформації, що була наведена в листах до редакції видавничого дому «Кур`єр» та до Ізмаїльського міського голови, районний суд вважав, що ця інформація не має ознак поширення через засоби масової інформації та повідомлення в публічних виступах, отже, підстав визнавати її недостовірною та неправомірною немає.

Щодо вимог про визнання незаконним притягнення позивача до цивільної відповідальності з боку відповідачки шляхом подання позову до суду, районний суд вважав, що такі задоволенню не підлягають, оскільки звернення до суду із позовом є правом відповідачки, передбаченим статтею 15 ЦК України, отже, звернення за захистом своїх прав до відповідних державних органів не може завдавати шкоди та не є незаконною дією.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, визнаючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, вважав 30 000 грн достатніми для відшкодування завданої шкоди.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 липня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що інформація, яка міститься в заяві (листі) відповідачки до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», є фактичними твердженнями, отже, розповсюджувачу необхідно довести їх правдивість, а вона їх не довела.

Крім того, апеляційний суд погодився з висновком районного суду про те, що вищезазначена інформація, поширена щодо позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 в заяві, автором якої є відповідачка ОСОБА_2 , повідомлена в публічному виступі на засіданні ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», є недостовірною.

Апеляційний суд зазначив, що районний суд дійшов правильного висновку про необхідність зобов`язання ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 , надану у заяві (листі), надісланих ОСОБА_2 10 червня 2014 року до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану», шляхом надрукування оголошення про спростування вказаних фактів у одному з печатних засобів масової інформації міста Ізмаїл Одеської області.

Розмір моральної шкоди районним судом визначено виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості, з урахуванням висновку судової психологічної експертизи від 16 грудня 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині визнання недостовірною інформації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та стягнення з неї на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 35 204,16 грн скасувати та передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно і не повно дослідили надані відповідачем докази, та не в повному обсязі з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначає, що про наявність зустрічного позову, ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 червня 2016 року, заочного рішення їй стало відомо лише після отримання судової повістки з Апеляційного суду Одеської області.

Вважає, що судом першої інстанції не було повідомлено її про судові засідання, що стало підставою її неявки до суду. Крім того, вказує, що під час подачі ОСОБА_1 зустрічного позову та під час ухвалення заочного рішення, вона знаходилася за межами території України, що підтверджується відомостями у закордонному паспорті.

Стверджує, що наявні у матеріалах справи повістки, які нібито отримані нею, насправді нею не підписувалися.

При цьому зазначає, що подані нею докази звернення до Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області щодо спричинення їй тілесних ушкоджень, судом першої інстанції повторно досліджені не були, а вони підтверджують безпідставність вимог ОСОБА_1

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 20 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 червня 2014 року ОСОБА_2 надіслано на адресу голови ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану» листи (том 1, а. с. 96-99).

На засіданні ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану» зазначені листи, надіслані ОСОБА_2 , були оголошені (том 1, а. с. 101).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Частково задовольняючи позов, суди не звернули увагу на таке.

Судом установлено, що позов ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації став наслідком пред`явлення ОСОБА_2 позову про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої у результаті побиття ОСОБА_1 .

Не проаналізувавши належно зазначені обставини, суди дійшли помилкового висновку про необхідність спростування інформації, яку ОСОБА_2 10 червня 2014 року надіслала до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану».

Так, пред`являючи позов, ОСОБА_2 додала акт судово-медичного дослідження від 05 листопада 2014 року № 477, в якому зазначено, що, з її слів, 04 листопада 2014 року колишній чоловік її побив. Експертом зазначені тілесні ушкодження (том 1, а. с. 7).

Ці обставини стали підставою для звернення ОСОБА_2 до начальника МВ ГУМВС України в Одеській області, у результаті перевірки якого кримінальне провадження було закрито (том 1, а. с. 224 - 229).

Ураховуючи зазначені події, переживаючи за своє здоров`я та життя, як зазначає ОСОБА_2 вона також зверталася до ревізійної комісії громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану» з метою вплинути на поведінку ОСОБА_1 (том 1, а. с. 96 - 97).

Зазначене суди не врахували та не дослідили, чи наявний факт поширення недостовірної інформації, оскільки у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, з метою перевірки наведених у заяві обставин і у разі, якщо такий орган компетентний перевірити таку інформацію, навіть і у тому випадку, коли така інформація не підтвердилась, зазначене не є підставою для задоволення позову, оскільки відсутній сам факт поширення недостовірної інформації. У такому разі наявність інших підстав (склад правопорушення) не має правового значення.

Верховний Суд вважає, що ОСОБА_1 не надав доказів, а суд їх не встановив, що метою такого звернення було опорочення честі, гідності, ділової репутації відповідача, оскільки послідовність і системність поведінки ОСОБА_2 , а саме: звернення до суду, що є її конституційним правом, звернення до правоохоронних органів та до громадської організації «Ізмаїльський союз ветеранів Афганістану» де працює відповідач, з наданням відповідних доказів, свідчить про відсутність в її діях факту поширення недостовірної інформації, а є реалізацією права, передбаченого статтею 40 Конституції України.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди, заявлені ОСОБА_1 , та інші його вимоги, є похідними від наведеної вище позовної вимоги, отже, також не підлягають задоволенню.

Доводи заявника щодо неналежного повідомлення її про розгляд справи за її позовною заявою та про ухвалення судом першої інстанції судових рішень у справі за її відсутності та належного повідомлення, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріалами справи ці твердження спростовуються. Зокрема, у повідомленні про вручення від 29 березня 2016 року (том 1, а. с. 57), оголошенні про виклик до суду від 15 червня 2017 року (том 1, а. с. 127), публікації у газеті «Одеські вісті» від 20 червня 2017 року (том 1, а. с. 128) міститься інформація про судовий розгляд справи та виклик ОСОБА_2 у судове засідання.

Касаційний суд критично ставиться до посилань ОСОБА_2 про перебування за межами території України у період з 14 березня 2016 року до 09 серпня 2016 року, з 18 квітня 2017 року до 29 травня 2017 року та з 29 червня 2017 року до 13 вересня 2017 року, як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки справа неодноразово призначалася до судового розгляду, про дату та час розгляду справи позивач належно повідомлявся судом у порядку, передбаченому ЦПК України, про причини неявки до суду позивач не повідомляв і заяв про розгляд справи за його відсутності не подавав.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки обставини справи судами попередніх інстанцій були встановлені повністю та немає необхідності для встановлення нових, проте судом першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, було ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 доОСОБА_2 про визнання недостовірною поширену інформацію, визнання дій незаконними, відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк