г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4693/19
Номер провадження 2/213/465/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Князєвої Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів.

У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці позивач отримав хронічні професійні захворювання: радикулопатія та ХОЗЛ.

Висновком МСЕК 05.10.2010 позивачу встановлено первинно 60 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. При переоглядах залишено 60 % втрати працездатності та третю групу інвалідності.

У зв`язку з професійним захворюванням позивачу завдано моральної шкоди. Змінився його спосіб та якість життя, змушений лікуватися, постійно відчуває біль.

У зв`язку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 150000 грн.

Представник відповідача надав відзив на позов. Вважають позовні вимоги необґрунтованими. В обґрунтування заперечення зазначають, що відшкодування моральної шкоди можливе лише за наявності вини особи, яка її заподіяла. Зазначають, що на підприємстві позивач пропрацював лише 2 роки 6 місяців, у той час, як загальний стаж роботи позивача у шкідливих умовах становить 13 років 3 місяці. Акт розслідування причин виникнення професійного захворювання складено на ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між отриманням професійного захворювання та працею на АТ «ПІВДГЗК». Не обґрунтовано розмір моральної шкоди та спричинення йому моральних страждань. Просять відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Позивач працював у відповідача з 15.11.1991 по 02.01.1993 електрозварювальником ручного зварювання збагачувальної фабрики; з 02.01.1993 по 16.05.1994 електрозварювальником ручного зварювання рудо-збагачувальної фабрики № 1 (а.с. 12-15). Загальний стаж на підприємстві - 2 роки 6 місяців 2 дні (а.с. 50).

Згідно з актом № 5 розслідування хронічного професійного захворювання від 02.09.2010 проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, а саме: 1) радикулопатія С6, С7, С8 і L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами, вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродисторофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ступеня), деформівного артрозу в поєднанні з періартрозами ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ другого ступеня) суглобів. 2) Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). ЛН першого ступеня.

Зазначений діагноз встановлений Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 05.08.2010.

Відповідно до пункту 16 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи з 08.12.1999 по час розслідування підземним електрогазозварювальником і підземним електрослюсарем (слюсарем) черговим і з ремонту обладнання в гірничому цеху ШБУ, ШМУ ДП «Криворізький залізорудний комбінат», ШМ У ВАТ «Кривбассзалізрудком» та ШМУ Сервісного управління з ремонту та монтажу шахтного обладнання ВАТ «Кривбассзалізрудком», ОСОБА_1 виконував роботи в підземних умовах шахт, які з причин обмеженості робочого простору, що не дозволяв постійне застосування засобів малої механізації, характеризувалися важкою фізичною працею, а також внаслідок випадків порушення нормативного провітрювання гірничих виробів і не застосування засобів знепилення на робочих місцях - запиленістю повітря робочої зони, що перевищувало ГДК.

Працюючи попередні роки з 15.11.1991 по 16.05.1994 елетрогазозварювальником на РЗФ № ВАТ «ПівдГЗК», ОСОБА_1 за даними інформаційної довідки про його умови праці, підготовленої Інгулецькою райСЕС № 2/2-325 від 26.02.2009, також виконував роботи, що характеризувалися важкою фізичною працею і запиленістю повітря робочої зони, що перевищувала ГДК.

Згідно з п. 17 акту причиною професійного захворювання визнано: роботу протягом 13 років 3 місяців в умовах фізичного перевантаження та запиленості повітря робочої зони, що перевищувала ГДК (а.с. 10-11).

При огляді МСЕК 05.10.2010 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 60 %, з них: 45 % - з радикулопатії, 15 % - з ХОЗЛ з 05.10.2010 до 01.11.2011. Встановлена третя група інвалідності (а.с. 7-8).

При повторному огляді МСЕК 28.10.2014 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 60 %, з них: 45 % - з радикулопатії, 15 % - з ХОЗЛ з 01.11.2014 безстроково. Встановлена третя група інвалідності безстроково (а.с. 9).

ОСОБА_1 з приводу професійного захворювання проходив лікування в медичних закладах з 16.10.2009 по 04.11.2009, з 30.06.2011 по 15.07.2011, з 18.06.2012 по 05.07.2012, з 30.07.2014 по 08.08.2014 (а.с. 16-22).

Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у позивача стійкої втрати професійної працездатності: 60 % зі встановленням третьої групи інвалідності.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства у заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили.

Також суд враховує вину підприємства в отриманні позивачем професійного захворювання, тривалість роботи позивача на підприємстві, наявність шкідливих умов праці, роботу в шкідливих умовах на іншому підприємстві.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 18000 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я.

Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 5, 23, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України "Про охорону праці", ст. ст. 7, 12, 13, 79-81, 141, 247, 258, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривні 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Дніпровського апеляційного суду через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Суддя Н. В. Князєва