Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 755/13027/18

провадження № 61-3297св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року у складі судді Савлук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Олійника В. І., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, в якій просив встановити факт спричинення йому майнової шкоди у розмірі 2 250 000 грн та моральної шкоди в сумі 35 000 євро, тобто 1 155 000 грн, внаслідок вимушеного переїзду, пов`язаного із збройною агресією та окупацією Російською Федерацією частини Донецької області.

Заява мотивована тим, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території Донецької області, він втратив можливість проживати у рідному місті, вимушений був покинути своє житло в

м. Новогродовка, залишивши усі матеріальні цінності за місцем свого проживання та переїхати.

З травня 2014 року він винаймав житло в Київській області, у зв`язку з чим ніс витрати на оренду житла, що за період з травня 2014 року по серпень

2018 року становить 2 250 000 грн.

Вважав, що через окупацію частини Донецької області Російською Федерацією він фактично позбавлений не лише рідного дому, матеріального забезпечення, а й звичайного середовища існування, вільного спілкування з рідними, друзями, що є порушенням його прав і обов`язків, які передбачені, Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з чим йому завдано також і моральної шкоди.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року відмовлено у відкриття провадження у цивільній справі за заявою

ОСОБА_1 , заінтересована особа - Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що кожний громадянин має право звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, у зв`язку з чим встановлення факту нанесення шкоди внаслідок збройної агресії та окупації частини Донецької області та відшкодування завданої шкоди має встановлюватися у порядку саме позовного провадження, тому у відкритті провадження потрібно відмовити.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки заявник просив встановити факт спричинення йому шкоди з визначенням конкретного розміру, що свідчить про наявність спору про право, колегія суддів вважала, що доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду є безпідставними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі окремого провадження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та задовольнити його заяву.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2020 року справу за позовом заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Суди не врахували, що до України було застосовано збройну агресію з боку Росії, а також, що частина території України окупована Росією, що встановлено Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». Відповідно до цього Закону було внесено зміни до Закону України «Про судовий збір». Таким чином Україна встановила, що громадяни мають звертатися із заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України.

Заявник вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність спору про право та безпідставно відмовили у відкриття провадження у справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.Іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації законодавством не визначено.

Крім того, заявник посилається на те, що справа за поданою нею заявою про встановлення факту є типовою з іншими аналогічними справами, а вимога про розгляд справ про встановлення фактів щодо розміру майнової та моральної шкоди може призвести до тривалого вирішення справи внаслідок особливостей позовного провадження, та принциповим у цьому випадку є визначення порядку розгляду таких справ в окремому провадженні, у зв`язку із чим просить направити справу до Великої Палати Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, в якій просив встановити факт спричинення йому майнової шкоди у розмірі 2 250 000 грн та моральної шкоди в сумі 35 000 євро, тобто 1 155 000 грн, внаслідок вимушеного переїзду, пов`язаного із збройною агресією та окупацією Російською Федерацією частини Донецької області.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Частиною четвертою статті 315 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Встановивши, що заявник у заяві ставить питання про встановлення юридичних фактів, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області йому завдано матеріальну шкоду у розмірі 2 250 000 грн (витрати на найм житла) та моральну шкоду у розмірі 1 155 000 грн, тобто пов`язує встановлення юридичних фактів з визначенням конкретних розмірів матеріальної і моральної шкоди, що свідчить про наявність спору про право, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість розгляду заявлених ОСОБА_1 в порядку окремого провадження вимог про встановлення юридичних фактів, у зв`язку із чим правильно, на підставі частини четвертої

статті 315 ЦПК України відмовив у відкритті провадження у справі за заявою, поданою ним в порядку окремого провадження.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів лише у випадку, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого

2019 року у справі № 755/13265/18 (провадження № 61-47350св18).

Відповідно до частини четвертої статті 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції про наявність спору про право та відсутність, у зв`язку з цим, правових підстав для встановлення в порядку окремого провадження фактів, про який просить заявник.

Необґрунтованим є також посилання заявника на постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, оскільки у тій справі судом встановлено факт про те, що вимушене переселення позивачів у липні

2014 року з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області без визначення розмірів матеріальної та моральної шкоди.

Не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи і доводи касаційної скарги заявника про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки у цій справі судами правильно застосовано норми процесуального права до спірних правовідносин, а підстав, визначених статтею 403 ЦПК України для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не вбачається та не встановлено, у зв`язку з чим, відповідне клопотання ОСОБА_1 , викладене у касаційній скарзі, задоволенню не підлягає.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович