Справа № 237/5859/19
Провадження № 2/237/388/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19.03.20 року м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Ліпчанського С. М.

при секретарі Бахтіяровій Н.В.

за участі позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Курахове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Мар`їнського районного центру зайнятості про припинення дії трудового договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про припинення дії трудового договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 05.11.2011 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено безстроковий трудовий договір. Місцем реєстрації ФОП ОСОБА_2 є територія проведення антитерористичної операції, наразі Операція об`єднаних сил (ООС) та підприємцем не виконуються поставлені економічні завдання.

У зв`язку з вищенаведеним, позивач перебуваючи поза м. Донецьк припинила трудову діяльність. Відповідач продовжує підприємницьку діяльність в м. Донецьк, тому розірвати трудовий договір не є реальним.

Крім того, відповідачем порушено конституційне право позивача на працевлаштування, в тому числі на державну службу, оскільки нормами Закону України «Про запобігання корупції» передбачено обмеження сумісництва та суміщення знаходження на державній службі з іншими видами діяльності.

У судове засідання з`явився позивач заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

У судове засідання представники відповідачів не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню із таких підстав.

05.11.2011 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено безстроковий трудовий договір, який було зареєстровано за № 5 Донецьким міським центром зайнятості № 4.

У вказано договору позивач є найманим працівником, а відповідач ОСОБА_2 є роботодавцем.

Оригінал трудового договору було знищення під час активних бойових дій неподалік кафе, яке було безпосереднім трудовим місцем позивача.

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадянських формувань підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не припинив свою діяльність та залишився на території м. Донецьк. Позивач у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області була вимушена переїхати на інше місце проживання з м. Донецьк.

Поняття трудового договору визначено ч. 1 ст. 21 КЗпП України згідно якої трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 КЗпП України згідно п. 4 ч. 1 якої розірвання трудового договору з ініціативи працівника є однією з вказаних підстав.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно п. 13 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про керівника юридичної особи.

Приписами ч. 3 ст. 4 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що проведення реєстраційних дій, пов`язаних із зміною складу засновників (учасників) та керівників юридичних осіб, що знаходяться в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, на період проведення антитерористичної операції забороняється.

Відповідно до п. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Приписами ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даною норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, від 16.10.2007 р. № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Принцип свободи трудового договору закріплено також і в низці міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у зв`язку з чим вказані міжнародні договори, в розумінні статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції про примусову чи обов`язкову працю компетентна влада не повинна ні примушувати, ні дозволяти примушувати до примусової чи обов`язкової праці на користь приватних осіб, компаній або товариств.

Частиною 1 статті 23 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право на працю та, зокрема, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці.

Частиною 1 статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права закріплено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-III). Саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви».

Отже, принцип свободи праці знаходить своє об`єктивування в можливості найманого працівника самостійно визначати вектор розвитку своїх професійних здібностей та навичок, найманий працівник наділений виключною можливістю обирати конкретні форми застосування своєї продуктивної діяльності.

Завданням цивільного судочинства, відповідно до п. 1 ст. 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

З урахуванням вказаного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-284, пунктом 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Мар`їнського районного центру зайнятості про припинення дії трудового договору - задовольнити.

Припинити дію трудового договору № 5 від 05.11.2011 року, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 07.11.2011 року Донецьким міським центром зайнятості № 4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в судову палату по цивільним справам Донецького апеляційного суду через Мар`їнський районний суд протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. М. Ліпчанський

Дата документу 19.03.20 року