РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Мордухович К.Г.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кравцов С.О. в інтересах ОСОБА_1 27.12.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір поруки №67-526-П-1 від 13.05.2009 та додаткову угоду до нього недійсними.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.01.2020 відкрито загальне позовне провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.08.2020 закрито підготовчий розгляд, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що 15 травня 2006 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №136ПВ/2006 , відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит на строк до 20 вересня 2013 року. На забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Мегабанк» та ТОВ «Цай», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 були укладені договори поруки, відповідно до якого останні поручилися за виконання ОСОБА_2 в повному обсязі усіх його обов`язків, що виникли з кредитного договору та за будь-якими додатковими угодами до нього, що укладені та/або будуть укладені у майбутньому. Згідно з укладеними договорами поруки ТОВ «Цай», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відповідають перед ПАТ «Мегабанк» за порушення зобов`язання ОСОБА_2 як солідарні боржники, у тому ж обсязі, що і ОСОБА_2 , включаючи сплату основного боргу за кредитом, процентів, неустойки, комісійних винагород, відшкодування збитків, в тому числі у разі будь-якого їх збільшення згідно з умовами кредитного договору. ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконав та не сплатив проценти за користування кредитними коштами.
З метою стягнення заборгованості за кредитним договором, у 2013 році ПАТ «Мегабанк» звернулося з позовом до ТОВ «ЦАЙ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до Київського районного суду міста Харкова про стягнення заборгованості за кредитом та договорами поруки. Відтак, виявилося, що ОСОБА_1 є один із відповідачів у справі за вказаним позовом та солідарний боржник за договором поруки, укладеним на забезпечення виконання кредитних зобов`язань.
Позивач стверджує, що права ОСОБА_1 порушені, оскільки ніякого договору поруки та додаткової угоди до нього ніколи не укладав та підписи під ними не вчиняв, тому не вступав у договірні відносини на основі внутрішнього волевиявлення і не бажав укласти договір, оскільки взагалі про нього нічого не знав.Оскільки, ОСОБА_1 договору не підписував, такий договір не може вважатися чинним, оскільки суперечить цивільному законодавству.Фактично ОСОБА_1 не вчиняв дій, які могли б призвести до правових наслідків, а тому реальних правових наслідків, що обумовлені правочином для нього не настали. У позивача було відсутнє справжнє вираження внутрішньої волі та вільне її волевиявлення, яка є обов`язкою, виходячи з положень законодавства для укладення договору. Не було дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договору. До того ж навіть оригіналу договору у ОСОБА_1 не має, хоча згідно з чинним законодавством мав би бути, за умови, якби він дійсно його укладав.
Позивач посилається на ті обставини, що при спробі встановити істину та надати належну правову оцінку тим обставинам, які склалися шляхом проведення почеркознавчої та технічної експертизи, ПАТ «Мегабанк» прямо унеможливив її проведення, не надавши експертам необхідних матеріалів, що власне викликає сумніви та протиріччя, щодо добросовісності поведінки самого банку.
Відповідач зазначає, що AT «МЕГАБАНК» було підтверджено з наданням належних доказів об`єктивну неможливість надання оригіналів договору поруки та додаткової угоди до нього для проведення експертизи, в той час як ОСОБА_1 , зі свого боку, заявляючи клопотання про проведення експертизи не надав всіх необхідних від нього документів для її проведення, в тому числі й Договір поруки та Додаткову угоду, а тому відповідач вважає цей позов безпідставним та викликаним лише небажанням нести відповідальність за невиконання прийнятих на себе зобов`язань.
В судове засідання 11.12.2020 позивач, представник позивача до суду не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача на електронну адресу суду 11.12.2020 надійшло клопотання, в якому представник просить відкласти судове засідання, посилаючись на погане самопочуття, не надавши при цьому доказів поважності причин неявки в судове засідання.
Представник відповідача під час розгляду справи проти позовних вимог заперечував в повному обсязі, в тому числі посилаючись на строк позовної давності, подав на адресу суду письмову промову в судових дебатах.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків.
Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.
Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.
Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.
Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань.
Враховуючи строки розгляду цивільної справи, а також ті обставини, що протягом судового розгляду сторони висловили позицію щодо предмету позову усно та письмово, надали пояснення, а також те, що термін протикарантинних заходів не є визначеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, що не прибули в судове засідання, відхиливши клопотання представника позивача та зазначаючи, що подальший не розгляд даної справи порушує права учасників на розумність строків вирішення цивільних спорів.
Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожні особа має право на захист свого інтересу.
Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 15.05.2006 р. між Відкритим акціонерним товариством «Мегабанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», а в подальшому- Акціонерне Товариство «МЕГАБАНК», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 136ПВ/2006, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було надано грошові кошти у розмірі 760 000,00 доларів США на строк з 15.05.2006 року до 20.09.2013 року, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування.
Для забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за Кредитним договором були укладені договори поруки.
Договір поруки № 67-526-П-1 від 13.05.2009 та додаткова угода до нього від 13.04.2011, де поручителем вказаний ОСОБА_1 є предметом даного судового розгляду та позовних вимог ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись з даним позовом до суду зазначає, що на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 136ПВ/2006 між ПАТ «МЕГАБАНК» та ТОВ «Цай», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 були укладені договори поруки, відповідно якого останні поручилися за виконання ОСОБА_2 в повному обсязі усіх його обов`язків, що виникли з кредитного договору та за будь- якими додатковими угодами до нього, що укладені та/або будуть укладені у майбутньому. Згідно з укладеними договорами поруки ТОВ «Цай», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відповідають перед ПАТ «МЕГАБАНК» за порушення зобов`язання ОСОБА_2 як солідарні боржники, у тому ж обсязі, що і ОСОБА_2 , включаючи сплату основного боргу за кредитом, процентів, неустойки, комісійних винагород, відшкодування збитків, в тому числі у разі будь-якого їх збільшення згідно з умовами кредитного договору.
Проте, як стверджує позивач у заяві він не підписував договору поруки, не був обізнаний з його умовами, а тому просить визнати його недійсним, згідно вимог ст.ст. 202,203, 215, 627 ЦК України.
Відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.06.2020 р. вказує, що ч.3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, дослідивши всі надані сторонами доводи в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження недійсності Договору поруки та Додаткової угоди до нього з підстав, наведених у позові, а також не доведено та не підтверджено невідповідності укладеного Договору поруки та Додаткової угоди до нього нормам чинного законодавства України та порушення укладеним Договором поруки та Додатковою угодою прав позивача. Лише доводи позивача на не підписання ним оспорюваних договорів та відсутність його волевиявлення на укладення договору не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.
Відповідно до вимог ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Також, суд зазначає,що ОСОБА_1 , заявляючи клопотання про проведення експертиз під час звернень до суду декілька разів не надав всіх необхідних від нього документів для її проведення, в тому числі й договір поруки та додаткову угоду, що також враховано судом.
Крім того, суд не може погодитись з заявою відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки суд вирішує позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «МЕГАБАНК» про визнання договору поруки та додаткової угоди недійсними по суті позовних вимог і підстав для застосування вимог ст. 267 ЦК України в даному провадженні немає.
Відповідно до п.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вимогами ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами.
Таким чином, дослідивши всі надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем протягом всього судового розгляду не наведено обґрунтування на підтвердження позовних вимог про визнання договору поруки та додаткової угоди недійсними, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, як необґрунтовані та безпідставні, такі, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у їх задоволенні відмовляє.
Згідно зі ст.141 ЦПК України підстав для відшкодування судових витрат не вбачається.
Керуючись ст.ст. 4,5,13,141,258,263,265,280 ЦПК України, суд,-
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: