Справа № 428/1075/20
Провадження № 2/428/1341/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Погребної Л.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Швець Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово непідконтрольну українській владі територію України без згоди та супроводу батька, третя особа: Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської Ради Луганської області,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово непідконтрольну українській владі територію України без згоди та супроводу батька. В обгрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 2010 року, від якого мають спільних дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Мати позивача - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована та фактично поживає на тимчасово окупованій території Луганської області за адресою: АДРЕСА_1 . Так як відповідач не надає згоди на виїзд дітей, просить надати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово непідконтрольну українській владі територію України, а саме до місця фактичного проживання матері позивача, без згоди та супроводу батька з метою морального та духовного розвитку дітей. Згодом позивач уточнила позовні вимоги і просила надати неповнолітнім дітям дозвіл на виїзд за межі України - через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей на непідконтрольну територію смт.Іванівка-1 Антрацитівського району Луганської області та повернення (в`їзд) на територію України на строк до 05.02.2021 року у супроводі матері та без згоди їх батька.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свій позов, просили його задовольнити. Пояснили, що на даний час, після розірвання шлюбу 20.03.2020 року, вона із дітьми проживає в одній квартирі із відповідачем. На даний час з відповідачем та його родичами склалися неприязні стосунки. З 2010 року позивач із дітьми жодного разу не була у матері, навпаки мати приїжджала до них у гості. Останній раз вони бачилися у грудні 2019 року. У зв`язку із похилим віком і хворобою, а на даний час із введеним карантином, мати не може приїзджати до них, тим паче, що проти цього заперечує відповідач. Так як останній проти виїзду дітей до непідконтрольної території України, просила задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, пояснила, що відповідач проти виїзду дітей без його згоди, бо позивач ніде не працює, навчається на не має джерела існування, не має свого житла, у зв`язку з чим може вивизти дітей на непідконтрольну Україні територію і більше не повернутися. Так як позивач не може виїхати на непідконтрольну Україні територію, то у разі неповернення позивача він може втратити зв`язок з дітьми. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обгрунтували вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 270 ЦК України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

Згідно ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 12 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилися у м.Сєвєродонецьк Луганської області і батьками обох дітей зазначені сторони по справі. ОСОБА_5 навчається у школі №10 м.Сєвєродонецька.

На даний час існує рішення від 20.03.2020 року, яке не на брало чинності, щодо розірвання шлюбу між сторонами.

Сторони проживають в одному приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому позивач не може отримати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово непідконтрольну територію України від відповідача. Останній заперечує проти виїзду дітей на непідконтрольну територію.

Позивач не працює, навчається в Державному навчальному закладі «Сєвєродонецький професійний ліцей» на денній формі навчання, і строк навчання визначається до 30.06.2020 року. Згідно довідки про доходи ОСОБА_3 отримує стипендію у розмірі 490 гривень на місяць. Інших джерел доходу не має.

Мати позивача ОСОБА_7 прописана у будинку АДРЕСА_1 і є його власницею. Зі слів позивача вона є внутрішньопереміщеною особою, раніше знаходилася на обліку у м. Северодонецьк, а на момент слухання справи зареєстрована у смт. Новопсков Луганської області. Проте підтвердження цьому в судове засідання представлено не було, також як і підтвердження погіршення здоров`я ОСОБА_7 .

Згідно Порядку виїзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815, в'їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду/виїзду громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 92; Офіційний вісник України, 2010 р., № 65, ст. 2239), на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід.

Виїзд з тимчасово окупованих територій України здійснюється через контрольні пункти громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, в супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників, на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід.

Згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції від 25 серпня 2010 р. 724) Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених

ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

-за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування а відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів відомчої інформаційної системи МЗС;

у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків, рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім, рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері), довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України та ін.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

При ухваленні рішення суд враховує, що позивач не має житла, не працює, не має джерела доходу, окрім стипендії, на підконтрольній Україні території не має родичів та інших соціальних зв`язків, а також те, що із відповідачем у неї склалися погані стосунки в останній час. В судовому засіданні позивачем не надано доказів, які підтверджують факт її звернення до відповідача, з яким вона не перебуває в шлюбі, з проханням про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Також нею не надано доказів, які б свідчили про те, що виїзд дітей у зону проведення ООС на тимчасово непідконтрольну територію України буде сприяти їх всебічному та гармонійному розвитку. Мати позивача ОСОБА_7 відвідує підконтрольну українській владі територію України, має змогу бачитися з дітьми, приймати участь у їх моральному та духовному розвитку.

Крім того, виходячи зі змісту ст. 141 СК України, яка визначає рівні права та обов`язки щодо дитини, надання судом дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини на непідконтрольну українській владі територію України без згоди батька, позбавить останнього можливості брати участь у вихованні своїх дітей та можливості спілкування з ними.

При цьому суд враховує позицію Верховного суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 643/1090/17, згідно якої тимчасовий виїзд дитини за кордон, передбачений на підставі рішення суду, має відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна, мета та період поїздки.

Верховний Суд вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Суд також приймає до уваги рекомендації, викладені на Єдиному веб-порталі органів виконавчої влади України тимчасового утримання від поїздок до тимчасово непідконтрольної території України, враховуючи неможливість забезпечити належну безпеку громадян в окупованих населених пунктах.

За таких підстав суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.313 ЦК України, Конвенцією про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, ст.ст.141,150,155 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2012 року №724) ,ЗУ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово непідконтрольну українській владі територію України без згоди та супроводу батька, третя особа: Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської Ради Луганської області, відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Шубочкіна