ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2802/19 Номер провадження 22-ц/814/1178/20Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Карпушина Г.Л., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2020 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 10.04.2015 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Зазначають, що відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 11.04.2019 року утворилась заборгованість в загальній сумі 54174,99 грн., яка складається з: - 20739,06 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 11983,85 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 0,00 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 18196,13 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; - 200,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2555,95 грн. - штраф (процентна складова).

З урахуванням наведеного прохали стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишено без задоволення. Судові витрати покладено на позивача.

З вказаним рішенням не погодився позивач, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що сторонами при укладенні кредитного договір були досягнуті усі істотні умови договору. а активізація позичальником кредитної карти та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Вказують, що позивачем надано належні та допустимі докази по справі на підтвердження його вимог, зокрема, розрахунок заборгованості та виписку з банківського рахунку, що має статус первинного документа.

Вважають, що сума заборгованості, визначена Банком у позові, є належним чином обґрунтованою та підтвердженою.

Також, апелянт стверджує, що відповідач, підписуючи анкету-заяву від 10.04.2015 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Вказують, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувалась грошовими коштами, виконувала умови договору протягом 2015-2019 років, частково сплачувала заборгованість, в тому числі відсотки, пеню та комісію, що вбачається з розрахунку заборгованості в графі - «Сума погашення за наданим кредитом», а, отже, визнала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2 , вказуючи на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду прохала залишити його в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що зміст договору містився в трьох окремих документах - анкеті-заяві, умовах та правилах та тарифах, які, за твердженням позивача, в сукупності, становлять кредитний договір.

Вказує, що в Анкеті-заяві зазначені лише дані відповідача, і відсутні будь-які позначки відносно того, що ОСОБА_1 мала намір користуватися банківськими послугами, якими саме, відомості про те, що сторонами укладається кредитний договір і відповідачу надається якийсь кредитний ліміт.

Зауважує, що як убачається з сайту позивача - https://privatbank.ua/terms за період з 10 квітня 2015 року до сьогоднішнього дня правила надання банківських послуг змінювались 67 разів. Відтак, вважає, що місцевий суд прийшов до вірного висновку, що Анкету-заяву від 10.04.2015 року не можна вважати кредитним договором, адже в ній відсутні будь-які відомості щодо волевиявлення відповідача про отримання кредиту.

Вказує, що сам по собі факт отримання картки та рух коштів по рахунку не свідчить про укладення саме кредитного договору з відповідачем та не вказує на те, що відповідач погодилась сплачувати відсотки, пеню та комісію у визначеному розмірі. Виписка по рахунку лише надає інформацію про рух коштів та не містить і не може містити даних щодо правових підстав зарахування відповідних коштів та зняття коштів з карткового рахунку.

Окрім того, зауважує, що, згідно висновку судової-економічної експертизи №17 від 08.02.2020 року, будь-яка заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Місцевим судом установлено, що 10.04.2015 ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.16).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача станом на 11 квітня 2019 року становить 54174,99 грн та складається з:

- 20739,06 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

- 11983,85 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 0,00 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом;

- 18196,13 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

- 200,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

-500,00 грн. - штраф (фіксована частина),

- 2555,95 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.11-15).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували розмір зобов`язання, відтак, вказані вимоги є недоведеними і задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Відтак, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як убачається з анкети-заяви позичальника від 10.04.2015 року, вона не містить інформації щодо розміру отриманого кредиту, розміру відсотків, порядку повернення кредиту, розміру та порядоку сплати штрафів.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Так, обгрунтовуючи своє право вимоги Банк, зокрема, посилався на Виписку по рахунках за період з 01.04.2015 по 13.11.2019 року (а.с.111-115).

При цьому, як вірно установлено місцевим судом та убачається з наданої Банком виписки, за картками НОМЕР_1 та НОМЕР_2 кредитний ліміт значиться - 0.

Окрім того, встановлення кредитного ліміту в розмірі - 0 на картці НОМЕР_2 відбулось 03.04.2015 року, тобто до підписання відповідачем анкети-заяви.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням суду в оскаржуваному рішенні стосовно того, що у виписці по картці НОМЕР_1 відсутні дані про проведення операції із встановлення або зміни розміру кредитного ліміту.

Також, як убачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , 01.02.2017 року здійснено старт карткового рахунку та встановлено кредитний ліміт - 0,00, 10.04.2017 року - збільшено кредитний ліміт 15000,00 грн.; 18.07.2018 року знижено кредитний ліміт - 0,00 (а.с.124).

Відтак, позивачем на підставі належних та допустимих доказів не доведено отримання відповідачем кредиту (тіла) в розмірі 32722,91 грн. (який складається із простроченого тіла в розмірі 11983,85 грн. та тіла кредиту в розмірі 20739,06 грн.).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Так, оскільки підписана відповідачем анкета-заява не містить жодних відомостей, які б давали підстави стверджувати про те, що сторонами досягнуто домовленості щодо істотних умов договору, в тому числі щодо розміру отриманого кредиту, розміру відсотків, порядку повернення кредиту, розмір та порядок сплати неустойки, то вимога позивача про стягнення пені та штрафу правомірно відхилена місцевим судом.

При цьому, вимог про стягнення сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтею 625 ЦК України, позивач не пред`явив.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем надано належні та допустимі докази по справі на підтвердження його вимог, зокрема, розрахунок заборгованості, в якому вказано суму відсотків, пені на інші суми відповідно до Кредитного договору, які відповідачем не спростовано, апеляційний суд оцінює критично, з урахуванням наведених вище обставин, зокрема, у зв`язку з недоведеністю Банком інформації щодо точної суми отриманого позичальником кредиту (тіла).

Твердження апелянта про те, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, а активізація позичальником кредитної карти та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток, колегією суддів оцінюється критично, оскільки матеріали справи якраз і не місять інформації про дійсні умови договору, які були погоджені сторонами при його укладенні.

При цьому, за недоведеності дійсного розміру кредитного ліміту, що був наданий відповідачу, активізація кредитної карти не може вказувати на наявність у ОСОБА_1 заборгованості, визначеної банком у позовній заяві.

Окрім того, позивач (апелянт), обґрунтовуючи своє право вимоги, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.04.2015 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку, які викладені на сайті Банку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила, Умови та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про отримання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів, пені та штрафів взагалі, визначення розміру процентної ставки та рівні визначному в розрахунку заборгованості та умов щодо можливості в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитними коштами

Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що до даних правовідносин не можна застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПприватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.04.2015 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (18.04.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в -заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували отримання відповідачем кредиту (тіла) в розмірі 32722,91 грн., та правомірності нарахування відсотків на вказане тіло, пені, а також штрафів, відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Твердження апелянта стосовно того, що позичальник, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами, при цьому, Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору, колегія суддів також оцінює критично, оскільки матеріали справи якраз і не містять підтвердження того, що саме ці, надані Банком до позову, Умови та Правила були чинними під час укладення договору 10.04.2015 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк",- залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 лютого 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Г.Л. Карпушин

О.В. Чумак