Постанова

Іменем України

07 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 320/4675/18

провадження № 61-4751св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у складі судді Горбачової Ю. В. від 13 вересня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З., від 18 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору дарування.

В обґрунтування позову вказала, що 25 жовтня 2007 року її батько ОСОБА_3 за згодою дружини ОСОБА_2 подарував їй земельну ділянку площею 600,14 кв. м, яка належала йому на праві власності. Зазначає, що вона як обдарована прийняла цей дарунок, тому за договором дарування до неї переходить право власності на цю земельну ділянку.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила визнати дійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м, укладений 25 жовтня 2007 року між нею та ОСОБА_3 .

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що вказана земельна ділянка вже була предметом судового розгляду, в результаті якого право на неї визнано за ОСОБА_4 , а укладений 25 жовтня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 договір визнано недійсним. Оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлені обставини недійсності угоди, за якою ОСОБА_1 набула право на спірну земельну ділянку, відсутні правові підстави для визнання дійсної вказаної угоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 незаконно отримала у приватну власність земельну ділянку при вирішенні спору за її позовом до померлого ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_4 не є стороною договору дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року, не відноситься до членів сім`ї ОСОБА_3 .

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

07 березня 2019 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з посиланням на незаконність рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі № 2-421/2012, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на спірну земельну ділянку.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був власником земельної ділянки площею 600,14 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 05 червня 2007 року.

25 жовтня 2007 року укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 вказану земельну ділянку. Договір було посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольської міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А. О. та зареєстровано у реєстрі за № 4427.

Відповідно до рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі № 2-2585/11, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку та встановлення постійного земельного сервітуту.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року. Визнано недійсним договір дарування вказаної земельної ділянки, укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові.

Відповідно до положень статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Тлумачення статей 48, 49 ЦПК України 2004 року свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Враховуючи зазначене, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За правилами частини четвертої статті 81 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Обставини, встановлені рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі № 2-2585/11, яке набрало законної сили, свідчать, що власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_4 , а тому належним відповідачем у справі у разі порушення останньою прав ОСОБА_1 є саме ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 , у якої відсутній спір з позивачем щодо зазначеної земельної ділянки.

Встановивши, що право власності на земельну ділянку належить ОСОБА_4 з моменту його набуття на підставі договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року, а позов пред`явлено до неналежного відповідача ОСОБА_2 , яка не повинна відповідати за пред`явленим позовом, спір між позивачем та відповідачем з приводу цієї земельної ділянки відсутній, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про незаконність отримання ОСОБА_4 земельної ділянки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обставини набуття ОСОБА_4 право власності на спірну земельну ділянку встановлені преюдиційним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили та про яке ОСОБА_1 була обізнана, оскільки брала участь у судовому розгляді.

Крім того, згідно із частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однією із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Як свідчать матеріали справи та не заперечує позивач, договір дарування від 25 жовтня 2007 року, про дійсність якого заявлено позовну вимогу, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольської міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А. О. та зареєстрований у реєстрі за № 4427.

За таких обставин, коли не встановленоухилення однією із сторін від нотаріального посвідчення правочину, не ґрунтуються на положеннях частини другої статті 220 ЦК України вимоги позивача про визнання дійсним нотаріально посвідченого договору.

Клопотання позивача ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду за її касаційною скаргою не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Приписами частини п`ятої статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему та сприятимуть формуванню єдиної правозастосовчої практики, а тому в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують тазводяться лише до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 вересня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара