Справа № 456/3506/16-ц
Провадження № 2/456/73/2020
РІШЕННЯ
іменем України

24 січня 2020 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бучківської В. Л. ,

при секретарі Березіній Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :
Представник позивача, звернувся до суду з позовом, та уточнивши 17.04.2019 позовні вимоги від імені позивача, просить суд визнати автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та провести наступний поділ об`єкта спільної сумісної власності подружжя: визнати за позивачем ОСОБА_1 право особистої власності на автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 та виділити це майно в натурі; визнати за відповідачем ОСОБА_2 право особистої власності на автомобіль марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 та гараж № НОМЕР_6 , який знаходиться на території військової частини № НОМЕР_7 у м. Стрий. Просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю у вартості майна в розмірі 117436,00 грн., яке залишиться у власності ОСОБА_2 . Свої вимоги мотивує тим, що 18.10.1986 між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 27.10.2015 їхній шлюб розірвано. Через 18 днів після розірвання шлюбу, 27.10.2015 ОСОБА_2 придбав транспортний засіб марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску, кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 , видане 14.11.2015. Кошти на вказаний транспортний засіб вони нажили за час спільного проживання, перебуваючи в шлюбі, тому таке майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Перебуваючи у шлюбі, вони були на заробітках в Італії та за спільно зароблені кошти ними було придбано вказаний автомобіль. Окрім цього, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, ними було придбано: автомобіль марки ГАЗ-24, 1976 р.в., кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , чорного кольору, р.н. НОМЕР_5 та гараж № НОМЕР_6 , який знаходиться на території військової частини № НОМЕР_7 в м. Стрий. Оскільки вказане майно набуте ними за час перебування в шлюбі, просить провести поділ майна подружжя: за нею просить визнати право власності на автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 та виділити це майно в натурі; за відповідачем просить визнати право власності на автомобіль марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 та гараж № НОМЕР_6 , який знаходиться на території військової частини № НОМЕР_7 у м. Стрий та стягнути з відповідача на її користь різницю у вартості майна в розмірі 117436,00 грн.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2018 справу розподілено головуючому-судді Бучківській В.Л.

03.08.2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

28.09.2018 відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву.

25.10.2018 представником позивача подано відповідь на відзив; клопотання про залучення третьої особи, заяву про виклик свідка та клопотання про призначення оціночної експертизи.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.10.2018 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Витребувано з Гаражного колективу «Карпати» статут Гаражного колективу «Карпати», інформацію про сплату ОСОБА_2 паю, час такої сплати і його розмір, інформацію, коли ОСОБА_2 вступив до ГК «Карпати» і чи проведено повний розрахунок за даний гараж.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.03.2019у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя ухвалено повернутися до підготовчого судового засідання. Підготовче судове засідання провести о 15.30 год. 26 березня 2019 року.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.03.2019 позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку у квартирі залишено без розгляду. Ухвалено продовжувати проведення підготовчого судового засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя.

17.04.2019 представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

30.07.2019 відповідачем та його представником подано заяву про виклик свідків в судове засідання.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2019 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання викликано для допиту в якості свідка ОСОБА_5 . В задоволенні клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи Гаражний колектив «Карпати» відмовлено. Клопотання представника відповідача адвоката Буренкової Н.Г. задоволено. В судове засідання викликано для допиту в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Ухвалою суду від 24.01.2020 відмовлено взадоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя оціночної експертизи.

Представник позивача, адвокат Кузик В.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить суд їх задоволити. Пояснив, що 18.10.1986 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який рішенням Стрийського міськрайонного суду від 27.10.2015 розірвано. Спільно нажитим майном є: автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; автомобіль марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 та гараж № НОМЕР_6 , який знаходиться на території військової частини № НОМЕР_7 у м. Стрий. Зокрема, автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року, сторони придбали за спільно зароблені кошти, оскільки проживали в Італії до 2015 року, де були на заробітках. Після розлучення відповідач ОСОБА_2 , через 15 днів, купив вказаний транспортний засіб. На підтвердження того факту, що автомобіль куплено за кошти, які були зароблені подружжям в Італії, надав суду виписки від роботодавців з Італії, які підтверджують факт офіційного працевлаштування відповідача та його можливість відкладати кошти. Вважає, що твердження відповідача про те, що кошти на купівлю спірного автомобіля йому надав батько не заслуговують на увагу, оскільки він є пенсіонером, а основним видом його доходу є пенсія і показаннями свідків, які є суперечливими не може бути доведено факт отримання коштів на придбання автомобіля. Автомобіль марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 та гараж № НОМЕР_6 , який знаходиться на території військової частини № НОМЕР_7 у м. Стрий, були набуті ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі, його довірителька сплачувала членські внески в гаражний кооператив, однак останніми підтверджуючих документів суду не подано.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи допитаним судом як свідок на підставі ст. 92 ЦПК України, в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Пояснив, що позивач ОСОБА_1 у 1999 році виїхала за кордон, в Італію. У 2009 році він поїхав до неї, де перебував до 2015 року. За час перебування в Італії він працював, в місяць заробляв близько 800 доларів США. За кордоном вони проживали разом, в спільно орендованій квартирі. За спільні кошти, у 2008 році вони придбали доньці квартиру в м. Івано-Франківськ, потім висилали гроші на її ремонт та купівлю меблів. Спеціально для купівлі квартири вони з позивачкою брали позику в Італії. Коли він повернувся у 2015 році в Україну та приїхав додому, з ініціативи позивачки, дочка вивезли з квартири усе набуте ними в шлюбі майно. Автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску він придбав після розірвання шлюбу, за 5 тисяч доларів США, які позичив йому батько, зокрема 3000 доларів США це кошти його батька, а 2000 доларів США його власні заощадження. До моменту розірвання шлюбу, з ОСОБА_1 вони не проживали разом понад рік. Автомобіль марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, вони придбали за час перебування у шлюбі, даний автомобіль зараз перебуває на платній стоянці. Щодо гаражу № НОМЕР_6 , який знаходиться на території військової частини № НОМЕР_7 у м. Стрий вказав, що йому було виділено місце в гаражному кооперативі. Він сам збудував стіни в гаражі, батько позивачки йому не допомагав. Оскільки це був збірний гараж, жодних внесків на його ім`я в гаражному кооперативі не сплачувалось, вказаний гараж не є його власністю, оскільки не приватизований та до розподілу не підлягає. Ще задовго до розірвання шлюбу, вони проживали з позивачем окремо та не вели спільного господарства. Дана обставина встановлена рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.10.2015 та не потребує доказуванню.
Представник відповідача, адвокат Буренкова Н.Г. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог. Пояснила, що після того, як позивач ОСОБА_1 виїхала за кордон, відповідач доглядав за дітьми. За рік до розірвання шлюбу, сторони разом не проживали та не вели спільного господарства, про що також було зазначено в позовній заяві про розірвання шлюбу. Автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску відповідач придбав уже після розірвання шлюбу. Автомобіль ГАЗ-24, 1976 року випуску, її довіритель готовий віддати позивачу. Гараж АДРЕСА_1 , який знаходиться на території військової частини № НОМЕР_7 у м. Стрий відповідач сам будував, оскільки йому було виділено тільки збірно-розбірну конструкцію, а членські внески ним не сплачувались, на гараж відсутні жодні правовстановлюючі документи.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав суду, що в 1992 році придбав гараж в гаражному кооперативі «Карпати». ОСОБА_2 є його знайомим, оскільки також має гараж в даному гаражному кооперативі. Гараж не приватизований, він тримає в ньому свій автомобіль. Зі слів відповідача йому відомо, що його дітьми вивезено все майно з квартири, яке подружжя нажило за час перебування у шлюбі.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засідання надав суду показання про те, що він, як і відповідач ОСОБА_2 має гараж в гаражному кооперативі «Карпати», однак такий є неприватизованим. Територія, на якій знаходяться їхні гаражі належить Міністерству оборони України. Автомобіль ГАЗ-24, 1976 року випуску, стоїть на території гаражного кооперативу, на платній стоянці, із спущеними колесами. Йому відомо, що ОСОБА_2 в період часу з 2010 по 2015 роки був на заробітках в Італії. В 2015 році, після того, як він розірвав шлюб із позивачем, він придбав автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску. Більшу частину коштів на придбання даного транспортного засобу йому дав батько, в його присутності.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що йому відомо, що сторони разом перебували на заробітках в Італії. Додому вони повернулись на власному автомобілі, марки «Волга», який зараз не на ходу. До розірвання шлюбу між сторонами, він бував у них вдома. Згодом, діти все майно з квартири вивезли. Автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску відповідач купив після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 . Гроші на купівлю даного транспортного засобу позичив йому батько. Дані обставини справи йому відомі зі слів самого відповідача.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засідання дав показання про те, що відповідач є його сином. В 2015 році він приїхав із заробітків, з Італії та розірвав шлюб з ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу син придбав автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску. Гроші, в сумі 5000, 00 доларів США, на купівлю даного транспортного засобу сину позичив він. ОСОБА_2 приїжджав до нього, з двома товаришами. Позичені кошти він заробив до 2015 року. Він працював в колгоспі до його ліквідації, щомісяця отримував по 1 500, 00 грн. Підтверджуючих документів про те, що він працював у колгоспі в нього немає.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що з відповідачем він знайомий з 1992 року. ОСОБА_2 перебував на заробітках за кордоном. Коли повернувся в Україну, вони з позивачем розірвали шлюб. Його діти повиносили все цінне майно з квартири. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 придбав автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску, за 5000, 00 доларів США. Інший автомобіль «Волга» не на ходу, ним ніхто не користується. Вказані гроші відповідачу позичив батько. Він був присутній при передачі грошей. Окрім нього, даний факт може засвідчити ОСОБА_11 , який був разом з ними на момент позики грошей. Доповнив, що в нього також є гараж в гаражному кооперативі «Карпати», однак ні його, ні гараж відповідача не приватизовані.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, який позов підтримав, відповідача, допитаного, як свідка на підставі ст. 92 ЦПК України та його представника, які заперечили щодо задоволення позову, показання свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.10.2015 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /Т.1 а.с. 8/.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.11.2004 серії НОМЕР_9 квартира АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , по ј частці кожному /Т.1 а.с. 9/. Даний факт також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВЕ №060743 /Т.1 а.с. 10/.

Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_2 , у вказаному помешканні зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , ОСОБА_15 та ОСОБА_4 /Т.1 а.с. 11-14/.

На підставі розпорядження представника Президента у Стрийському районі і м. Стрию за №460 від 14.07.1994 ОСОБА_2 надано гараж № НОМЕР_6 , із збірних залізобетонних елементів в м. Стрий, в/ч 68506 /Т.1 а.с. 16/.

Відповідно до відповіді начальника ТСЦ 4645 РСЦ МВС у Львівській області Надбережного В.В., згідно Єдиного державного реєстру МВС України, станом на 09.09.2016 за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної власності транспортний засіб марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 видано 14.11.2015 в ТСЦ 4645 РСЦ МВС у Львівській області /Т.1 а.с. 17/.
Відповідно до технічного паспорта серії НОМЕР_11 , власником автомобіля марки ГАЗ-24, 1976 року випуску є ОСОБА_2 /Т.1 а.с. 18/.
Згідно з довідками, виданими сільськогосподарськими компаніями ОСОБА_16 , ОСОБА_2 перебуваючи в Італії на заробітках, був офіційно працевлаштований у вказаній фірмі, зокрема в період часу з 10.08.2015 по 30.09.2015, з 03.08.2011 по 23.09.2011 /Т.1 а.с. 87-93/.
Відповідно до довідки № 230 від 21.03.2017, виданої генеральним директором ТОВ «Прикарпатський торговий дім» ОСОБА_17 , ОСОБА_4 дійсно працює в ТОВ «Прикарпатський торговий дім» на посаді менчардайзера з 01.02.2017 /Т.1 а.с. 94/.
Згідно з договором оренди квартири від 13.10.2016, такий укладено між ОСОБА_18 та ОСОБА_2 , відповідно до якого Орендодавець зобов`язується передати Орендареві у строкове платне користування, а Орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування житлове приміщення (квартиру), що визначене у цьому Договорі та зобов`язується сплачувати Орендареві орендну плату; квартира за адресою: АДРЕСА_3 /Т.1 а.с. 95-96/.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2011, посвідченого державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок О.Я., ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 передали, а ОСОБА_21 прийняв у власність кв. АДРЕСА_4 ; продаж вчинено за 29 817, 00 грн. /Т.1 а.с. 97-98/.
25.04.2019 керівником гаражного колективу «Карпати», на виконання вимог ухвали суду від 17.04.2019, подано витребувану судом інформацію, а саме державний акт на право постійного користування землею серії І-ЛВ №004404; довідку від 25.04.2019 про те, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка, на якій знаходиться цегляний гараж; Виписку з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи «Гаражний колектив «Карпати»; довідку №28-1/268 від 21.10.1999 про взяття на облік платника податків; статут гаражного колективу «Карпати»; план зовнішніх меж землекористування гаражного колективу «Карпати»; розпорядження представника Президента України «Про виділення ділянок під будівництво гаражів» з списком до нього /Т.2 а.с. 37-58/.
28.08.2019 керівником гаражного колективу «Карпати», на виконання вимог ухвали суду від 30.07.2019, на адресу суду подано письмове пояснення та повідомлено суд про те, що вступних та членських внесків ОСОБА_2 не сплачував, оскільки в ГК «Карпати» їх не існувало; членські внески з 2018 становлять 25, 00 грн. в місяць; документи на земельну ділянку під гараж № НОМЕР_6 ОСОБА_2 видавав архітектурний відділ Стрийської міської ради; будівництво гаражу №21 здійснював ОСОБА_2 ; вказаний гараж збудований з блоків та цегли; архіву та штатного діловодства в гаражному колективі немає. /а.с. Т.2 а.с. 93/.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Приймаючи рішення про визнання автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожною із сторін право власності на 1/2 частину автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , суд виходить з наступного.
Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 18.10.1986 по 27.10.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі, спільно проживали на території України, а з 2009 по 2015 рік в Італії. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказала, що на день звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу вони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Однак в судовому рішенні відсутня вказівка на те, з якого саме часу сторони разом не проживають. 27.10.2015 сторони шлюб розірвали, рішення набрало законної сили 09.11.2015. Через 5 днів, після набрання рішенням суду законної сили, відповідач ОСОБА_2 придбав автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
Заявляючи позовну вимогу про визнання автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя, позивач покликалася на той факт, що вони придбали автомобіль за спільно зароблені кошти, оскільки проживали в Італії до 2015 року, де були на заробітках, разом проживали і вели спільне господарство, і кошти, за які було придбано автомобіль були спільно ними зароблені.
Відповідач заперечуючи вказані обставини, вказав, що придбав автомобіль за власні заощадження і за кошти, які позичив йому батько, до розірвання шлюбу в судовому порядку вони з позивачем тривалий час спільно не проживали, спільне господарство не вели.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 придбано за спільні кошти подружжя, та не бере до уваги твердження відповідача про те, що автомобіль придбано за його особисті кошти, які в тому числі позичив йому батько, з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В судовому засіданні встановлено, що через 5 днів після набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, відповідач ОСОБА_2 придбав автомобіль Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується відповіддю начальника ТСЦ 4645 РСЦ МВС у Львівській області Надбережного В.В. про те, що згідно Єдиного державного реєстру МВС України, станом на 09.09.2016 за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної власності транспортний засіб марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 , виданого 14.11.2015 в ТСЦ 4645 РСЦ МВС у Львівській області /Т.1 а.с. 17/.
Суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що гроші в сумі 3000, 00 доларів США на купівлю автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску, йому позичив батько ОСОБА_12 , а 2 000, 00 доларів США від доклав до необхідної суми з власних заощаджень, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами.
Так, в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 , будучи допитаним судом як свідок на підставі ст. 92 ЦПК України, показав, що гроші в сумі 3000, 00 доларів США на купівлю автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску, йому позичив батько ОСОБА_12 , а 2 000, 00 доларів США від доклав з власних заощаджень. Допитаний судом свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що він позичив сину 5 000, 00 доларів США, а не 3000 доларів США в присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , та вказав, що кошти він заробив протягом свого життя, так як працював в колгоспі та стабільно отримував заробітну плату. В той же час, свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що в його присутності більшу частину грошей на купівлю автомобіля Citroen Jumpy, 1999 року випуску відповідачу надав його батько ОСОБА_12 , однак одразу змінив показання та пояснив, що ОСОБА_12 обіцяв дати відповідачу гроші на купівлю вказаного транспортного засобу, однак чи такі були відповідачу передані, та в якій сумі, йому невідомо. Крім того, даючи суду показання з приводу обставин справи, свідок ОСОБА_10 не вказував на ту обставину, що факт передачі грошей відбувався також в присутності іншого свідка ОСОБА_9 , як про це зазначав свідок ОСОБА_12 . Натомість, допитаний судом свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що він, ОСОБА_10 та ОСОБА_2 разом їздили до свідка ОСОБА_12 по гроші для купівлі вказаного автомобіля. Гроші передавались в його присутності, однак той факт, що ОСОБА_12 передав відповідачу саме 5 000, 00 доларів США йому відомо зі слів відповідача.
Суд звертає увагу, що придбання автомобіля за особисті кошти відповідач обгрунтовує лише показаннями свідків, які з одного боку можуть вважатися такими, що є заінтересованими в розгляді справи, оскільки ОСОБА_12 є батьком відповідача, а свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 є товаришами відповідача, а з другого боку показання свідків є суперечливими та не підтверджують факту передання коштів, оскільки всі свідки плутались у своїх показаннях щодо часу, місця та обставин, за яких передавалися кошти, окрім цього не змогли зазначити точну суму переданих коштів. Слід вказати, що і сам відповідач первинно вказував, що батько передав йому 3 тисячі доларів США, а після показань батька, змінив свої показання та вказав, що батько передав йому 5000 доларів США. Наведене викликає в суду обгрунтовані сумніви, а відтак, вказані твердження відповідача та показання свідків в цій частині судом до уваги не беруться.
Крім того, визнаючи автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя, суд об`єктивно виходить з того, що після розірвання шлюбу та набрання рішенням суду законної сили до моменту купівлі відповідачем вказаного транспортного засобу 14.11.2015, минуло 5 днів, і ОСОБА_2 не надав суду жодного доказу, який би дозволив суду вважати, що відповідач придбав автомобіль за власні кошти.
Натомість, суд приймає до уваги той факт, що в період часу з 2009 по 2015 роки, сторони перебували на заробітках в Італії, разом проживали, чого не заперечив і сам відповідач в судовому засіданні, де він був офіційно працевлаштований посезонно, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема довідками, виданими сільськогосподарськими компаніями ОСОБА_16 /Т.1 а.с. 87-93/. Крім того, за час спільного перебування сторін на заробітках в Італії, останніми придбано квартиру в м. Івано-Франківськ, чого не заперечили в судовому засіданні представник позивача та відповідач ОСОБА_2 .
Наведені судом обставини свідчать про те, що хоч і автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску, придбаний 14.11.2015 відповідачем ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, однак об`єктивно не міг бути придбаний відповідачем за власні кошти, які він заробив в період часу, а саме 5 днів, після офіційного розірвання шлюбу і набрання рішенням суду законної сили, суд вважає, що такий придбано за спільно зароблені кошти з позивачем, за час перебування на заробітках в Італії, а тому суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя є належним чином обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Суд вирішуючи питання щодо поділу вказаного автомобіля, керується тим, що спірне майно підлягає розподілу на рівні частини без реального розподілу автомобіля, оскільки у відповідності до положень частин 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Приймаючи рішення про визнання за сторонами права власності на 1/2 частину автомобіля марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , як майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд виходить з наступного.
У сімейному законодавстві України закріплено презумпцію спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини у цьому майні є рівними. Ця презумпція може бути спростована стороною, яка надає докази протилежного. Враховуючи положення статей 58, 59 ЦПК України 2004 року такі докази повинні відповідати вимогам незалежності та допустимості.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорта серії НОМЕР_11 , власником автомобіля марки ГАЗ-24, 1976 року випуску є ОСОБА_2 . Вказаний технічний паспорт видано начальником ДАІ МРЮ у Львівській області 19.05.1989 /Т.1 а.с. 18/.
Оскільки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1986 по 27.10.2015 /а.с. 7/ автомобіль марки ГАЗ-24, 1976 року випуску є спільною сумісною власністю в розумінні норм СК України, оскільки набутий сторонами за час перебування у шлюбі.
Слід вказати, що сторони не заперечили факту придбання автомобіль марки ГАЗ-24, 1976 року випуску під час шлюбу, як і не заперечили того факту, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак, слід визнати за сторонами право власності за кожним на 1/2 частину автомобіля марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог визнання за відповідачем права власності на гараж № НОМЕР_6 , який знаходиться на території військової частини № НОМЕР_7 у м. Стрий, суд виходить з наступного.
Підстави набуття права власності передбачені главою 24 ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності у набувача за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Укладення правочину щодо купівлі нерухомого майна потребує його нотаріального посвідчення (ст.47 ЦК УРСР, ст.657 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.1,3,4 ст. 334 ЦК України).

Пред`явлення позову про визнання права власності допускається у випадках, якщо це право оспорюється іншою особою та у разі втрати документа, який засвідчує право власності (ст.392 ЦК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно із ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що на підставі розпорядження представника Президента у Стрийському районі і м. Стрию за №460 від 14.07.1994 ОСОБА_2 надано гараж № НОМЕР_6 , із збірних залізобетонних елементів в м. Стрий, в/ч 68506 /Т.1 а.с. 16/. Крім того, поясненнями відповідача ОСОБА_2 встановлено, що він сам будував стіни в даному гаражі, оскільки спочатку це була збірно-розбірна конструкція.

Крім того, з витребуваної судом інформації в гаражного кооперативу «Карпати», вбачається, що вступних та членських внесків ОСОБА_2 не сплачував, оскільки в ГК «Карпати» їх не існувало; членські внески з 2018 становлять 25, 00 грн. в місяць; документи на земельну ділянку під гараж № НОМЕР_6 ОСОБА_2 видавав архітектурний відділ Стрийської міської ради; будівництво гаражу №21 здійснював ОСОБА_2 з блоків та цегли.

Вказана інформація спростовує твердження представника позивача про те, що його довірителька сплачувала членські внески в гаражний кооператив, за користування спірним гаражем.

Той факт, що гараж № НОМЕР_6 , із збірних залізобетонних елементів в м. Стрий, в/ч НОМЕР_7 спірний гараж є неприватизованим також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , які також мають гаражі в гаражному кооперативі «Карпати».

Будь якого правовстановлюючого документу, який би засвідчив, що вказаний гараж приватизовано ОСОБА_2 , сторонами суду не надано.

Права членів кооперативів регулюються положеннями ст.19-1 Закону України «Про кооперацію», відповідно до яких член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна, яким є спірний гараж мав оформлятись договором, який підлягав нотаріальному посвідченню з наступною реєстрацією у встановленому порядку набутого права. Оскільки нотаріальна форма укладення договору не дотримана, такий договір є недійсним та не є правовстановлюючим документом, який підтверджує право особи на спірне нерухоме майно.

У справі №553/148/16-ц від 13.11.2019, Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у визнанні металевого гаража, який знаходиться у гаражному кооперативі «Мотор» спільною сумісною власністю подружжя саме через відсутність правовстановлюючих документів на спірний гараж та вказав на право користування ним.

Наведені обставини та досліджені судом докази в своїй сукупності дають суду підстави для відмови у визнанні гаража № НОМЕР_6 , який знаходиться на території військової частини № НОМЕР_7 в м. Стрий власністю відповідача, а саме через відсутність правовстановлюючих документів на спірний гараж, оскільки набутим було лише право користування цим гаражем, і такий поділу або визнання за ним права власності на відповідача не підлягає.

У зв`язку з відмовою у визнанні за відповідачем права власності на гараж та визнанням за кожною із сторін права власності на Ѕ частину автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , Ѕ частину автомобіля марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , не підлягає до задоволення і позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача різниці у вартості майна в розмірі 117436,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відтак, суд не вважає за необхідне давати оцінку іншим доводам сторін, оскільки такі не впливають на вирішення спору по суті.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 223, 89, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволити частково.

Визнати автомобіль марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Citroen Jumpy, 1999 року випуску кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ГАЗ-24, 1976 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В. Л. Бучківська

Повний текст судового рішення

виготовлено 03.02.2020.