Справа № 417/225/20
Провадження № 2/417/138/20
РІШЕННЯ (ЗАОЧНЕ)

Іменем україни

"23" квітня 2020 р. смт Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області в складі: головуючого судді Шкирі В. М., за участі секретаря Грибєнік О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с. Марківка Луганської області цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є її сином та зареєстрований у вказаному будинку, але з 2015 року не проживає в ньому, та не користується ним, оскільки виїхав із с. Лісна Поляна, де він наразі проживає їй невідомо.

Реєстрація відповідача у її будинку створює для неї, як власника, певні труднощі, пов`язані з реалізацією своїх прав, зокрема для оформлення житлової субсидії при призначенні якої враховуються доходи всіх зареєстрованих в ньому осіб. Тому вона змушена звернутися до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ст. 274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 26 лютого 2020 року було призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачеві було надано строк для подання відзиву на позовну заяву - п`ґятнадцять днів. Відзив на позовну заяву, заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження відповідачем не подано. Отже, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного судового провадження.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Від позивача є заява, про розгляд справи в його відсутність на задоволенні позовних вимог наполягає та просить ухвалити заочне рішення (а.с.15)

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання у справі повідомлявся належним чином передбаченим ч.11 ст.128 ЦПУ України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки позивачеві місце перебування відповідача невідоме, а позов пред`явлено за останнім відомим позивачеві місцем проживання відповідача.

Згідно ч. 5 ст. 259 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

Отже, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280, 281 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Судом встановлено наступні обставини справи та визначено відповідно до цього правовідносини, що виникли між сторонами.

Згідно копії паспорту серії НОМЕР_3 виданого 11.04.1996 поку позивач ОСОБА_1 є громадянином України, зареєстрована в АДРЕСА_2 та має присвоєно картку - платника податків НОМЕР_1 (а.с.5)

Згідно копії паспорту серії НОМЕР_4 виданого 23.07.2005 року відповідач ОСОБА_2 є громадянином України, зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с. 6-7) та має картку - платника податків НОМЕР_2 (а.с.7)

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 03.07.2013 на підставі ухвали Марківського районного суду Луганської області від 12.06.2013 №417/184/13-ц та, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,36 га, що підтверджується також Державним актом №І-ЛГ №066530 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8-12).

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Марківської селищної ради Марківського району Луганської області №48 від 06.02.2020 в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.13).

Із Акта депутата Марківської селищної ради вбачається, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 фактично не проживає і не з`являється за вищевказаною адресою з 2015 року (а.с.14).

Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповдачами виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України "Право власності на житло" та "Право користування чужим майном".

Вирішуючи спір по суті заявлених поховних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.9 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Так ч.1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.2 с. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Позивач стверджує що відповідач є її сином. При цьому згідно копії паспорту серії НОМЕР_4 виданого 23.07.2005 року відповідач ОСОБА_2 є громадянином України, зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с. 6-7) у будинку право власності на яке має позивач ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

При цьому, суду, на підтвердження своїх доводів про те, що відповідач (її син) не користується житлом без поважних причин понад один рік, позивачем надано єдиний доказ - Акт від 06.02.2020 за підписом депутата Марківської селищної ради та свдків з якого вбачається, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 нібито фактично не проживає і не з`являється з 2015 року (а.с.14). Вказані в акті свідки не допитані безпесередньо судом, та не попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, оскільки таких клопотань до суду позивачем не заявлено, та вона наполягала на розгляді справи без її участі . А суд позбавлений можливості сам збирати будь- які докази по справі, оскільки це може свідчити про його упередженість та надання переваг одній зі сторін.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Отже, суд вважає, що акт від 06.02.2020, який наданий позивачем не є належним та достатнім доказом, який підтверджує відсутність відповідача у вказаному у житловому будинку та поважності причин його відсутності понад один рік. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладено, керуючись ст.405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 141, 142, 258-259, 263, 264, 265, 273, 280,281,352,354 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, передбаченому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд Луганської області або безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В М.Шкиря