Справа № 199/4424/20
(2/199/1827/20)
РІШЕННЯ

іменем України

11.12.2020

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Перетятько А.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та представника позивача адвокат Губського А.В.,

представника відповідача Григоренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником ј частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.02.1995 р. заводом Горношахтного обладнання на підставі розпорядження № НОМЕР_1 від 06.02.1995. Також співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_2 ј частка у праві власності, ОСОБА_3 ј частка у праві власності, ОСОБА_4 ј частка у праві власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.02.1995 р. заводом Горношахтного обладнання на підставі розпорядження № НОМЕР_1 від 06.02.1995. Згідно відповіді №5648 від 09.06.2020 КП «Дніпровське міське БТІ» станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі за адресою: квартира АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності на частину квартири, яка зареєстрована за гр. ОСОБА_5 , в якому не зазначено розмір частки співвласників на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.02.1995, видане заводом Горношахтного устаткування згідно розпорядження №191 від 06.02.1995, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №126п за реєстровим №126. Згідно інших співвласників відомостей не надано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 91 рік ОСОБА_2 померла, про що зроблено запис №1595 від 06.09.1995.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_1 : їх батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Спадкоємицею майна ОСОБА_4 є його матір ОСОБА_3 , яка спадщину прийняла, однак не оформила своїх спадкових прав.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 .

Спадкоємицею майна ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину, однак не оформила своїх спадкових прав.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1210-1 від 28.08.2018, ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_9 ») з 23.06.1994 р. зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно довідки №845 від 05.03.2015 р. ОСОБА_2 , 1904 р.н., з 25.09.1958 по ІНФОРМАЦІЯ_4 проживала за адресою: квартира АДРЕСА_1 . Даною довідкою також підтверджується, що у зазначений період у квартирі також проживали ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

У період з 22 серпня 1995 р. по день подання позову позивач проживала та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , сплачувала та сплачує комунальні послуги, користується часткою у цій квартирі, яка належала ОСОБА_2 , утримує її, ремонтує, ставиться до неї, як до свого майна.

Із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 ніхто не звертався та спадкова справа не заводилася, спадкоємців немає.

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвої Н.С. від 29.05.2020 р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на майно ОСОБА_2 .

Посилаючись у позові на те, що позивач після смерті ОСОБА_2 почала відкрито, добросовісно та безперервно володіти 1/4 часткою квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , за нею має бути визнано право власності на дану частину квартири за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Відповідач у відзиві на позов просив суд відмовити в задоволенні позову.

На переконання відповідача позивачем не надано до суду допустимих та належних доказів того факту, що протягом всього часу володіння майном він був необізнаним щодо власника спірного майна та не має доказів того, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Навпаки, в своїй позовній заяві позивач зазначає, що вона була обізнана відносно того, що власником 1/4 частини спірної квартири, на яку позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_2 , яка начебто не мала спадкоємців. Тому можна зробити висновок, що лише на підставі своїх припущень позивач вселилася та почала користуватись спірною частиною домоволодіння без жодної правової підстави. Як наслідок, володіння цим майном не можна вважати добросовісним.

Відповідач висловив припущення, що позивачу за умови документального встановлення факту смерті власника спірного майна, можуть бути відомі потенційні спадкоємці, та звернув увагу на те, що відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно-за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 17).

Прізвище ОСОБА_8 позивач отримала в результаті укладення шлюбу із ОСОБА_10 , що підтверджується відповідними свідоцтвами (а.с. 10-11).

Позивач є власником ј частини квартири АДРЕСА_1 (за даною адресою також зареєстровано місце проживання позивача з 23.06.1994 р. (а.с. 20) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.02.1995 р. заводом Горношахтного обладнання на підставі розпорядження № НОМЕР_1 від 06.02.1995. Також співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_2 ј частка у праві власності, ОСОБА_3 ј частка у праві власності, ОСОБА_4 ј частка у праві власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.02.1995 р. заводом Горношахтного обладнання на підставі розпорядження № НОМЕР_1 від 06.02.1995. (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 15).

ОСОБА_2 з 25.09.1958 р. по 22.08.1995 р. була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною довідкою з КП «Жилсервіс-9» (а.с. 21). Згідно з вказаною довідкою ОСОБА_3 була опікуном ОСОБА_2 .

На підставі відповіді з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори від 28.07.2020 р. (а.с. 81) встановлено, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с. 16).

ОСОБА_4 є рідним братом позивача, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 18), та після його смерті відкрилася спадщина на належне йму майно. Спадкоємицею майна ОСОБА_4 є його матір ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , після смерті якої відкрилася спадщина; спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_1 .

Постановою нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріально контори від 29.05.2020 р. (а.с. 22) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки свідоцтво про право на спадщину має бути видано на підставі вимог ЦК Української РСР в редакції 1963 р., але згідно зазначеного кодексу опікуни не входять ні до жодної черги спадкоємців за законом, та спадкоємицею ОСОБА_5 не надано документів на підтвердження родинних стосунків із спадкодавицею гр. ОСОБА_2 та її опікуном ОСОБА_3 .

Письмовими доказами підтверджується оплата позивачем житлово-комунальних послуг за адресою вказаного вище нерухомого майна (а.с. 25-50).

Процесуальні дії у справі:

ухвалою суду від 24.11.2020 р. задоволено клопотання представника позивача про допит позивача, як свідка.

Допитана у судовому засіданні позивач, як свідок, пояснила, що ОСОБА_2 була їх сусідкою по квартирі, коли квартира була комунальною. Дану квартиру отримала бабуся та дідусь позивача (останні працювали на заводі гірношахтного обладнання) приблизно у 1952 році, та дана квартира була на 2 родини. В кожній кімнаті мешкало по одній родині. ОСОБА_2 проживала в одна в кімнаті, а дві інших кімнати займала родина позивача; були 2 окремих особових рахунка. Раніше це була комунальна квартира. У ОСОБА_2 не було спадкоємців, вона поховала двох чоловіків, дітей в неї не було. відносини між мешканцями були дружні; ОСОБА_2 за життя казала, що все залишиться позивачу. Позивач все життя мешкала у вказаній квартирі, після смерті ОСОБА_2 та після смерті ОСОБА_3 (матері позивача) позивач дізналася про те, що ОСОБА_2 не доводиться їй рідною особою та позивач не має права на спадкування після її смерті. Усі, витрати, пов`язані з утриманням цього майна, несе позивач, вона також займає окрему кімнату, яку займала раніше померла ОСОБА_2 .

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відтак, позивач, як володілець майна, повинна бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Як встановлено судом, власником спірного майна за життя була ОСОБА_2 , після смерті якої ІНФОРМАЦІЯ_4 відкрилася спадщина на вказане вище майно: ј частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Спадкоємці після смерті ОСОБА_2 відсутні; спадщина ніким не була прийнята, суду не було надано доказів на підтвердження того, що на вказане майно претендують інші особи, обсяг спадкового майна становить ј частина квартири АДРЕСА_1 .

Відтак, володіння позивача зазначеним вище майном є добросовісним (оскільки позивач не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, навпаки, вважала, що має право на вказане майно, оскільки про те, що воно достанеться їй казала за життя ОСОБА_2 , а також через те, що ОСОБА_3 (мати позивача) опікувалася ОСОБА_2 , з якою родина позивача підтримувала дружні стосунки), володіння є відкритим (адже позивач не приховувала факт знаходження майна в її володінні, навпаки, проживає в цій квартирі з дитинства та несла та продовжує нести витрати по сплаті житлово-комунальних послуг), та безперервним (позивач з дитинства мешкає в цій квартирі та після смерті ОСОБА_2 , матері ( ОСОБА_3 ) та рідного брата ( ОСОБА_4 ) продовжує проживати в ній).

Будь-яка норма закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю по даній справі не встановлена.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Виходячи з вищенаведеного, позивач отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, тому позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат (п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України), то відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки представник позивача просив суд не покладати судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, на відповідача, та, враховуючи приписи ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, для суду наявні підстави для задоволення даної заяви.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 7, 9, 10, 11, 13, 19, 34, 76 80, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) право власності за набувальною давністю на ј частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Дата складення повного судового рішення 21.12.2020 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї