Справа № 131/728/18
Провадження № 2/131/221/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2020 м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Олексієнка О.Ю.,

за участю секретаря судових засідань Телевань С.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення межі та знесення самочинно збудованого нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому вказав, що є власником земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з якою межує земельна ділянка відповідача ОСОБА_2

30 травня 2014 року сторони самостійно встановили межу між ділянками за допомогою шиферу та металевих труб, про що був складений та підписаний акт прийому-передачі межових знаків на зберігання. Проте ОСОБА_2 при вирощуванні городини, межові знаки не зберігала, металеві труби підорювала.

Відновити межу, яка поділяє земельні ділянки по АДРЕСА_1 , у відповідності з даними земельно-кадастрової документації відповідач відмовляється.

Крім того, позивач вказує, відповідачем в порушення норм ДБН на межі земельних ділянок, побудувала вбиральню, що порушує його права, як власника суміжної земельної ділянки.

08 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про перевірку та встановлення меж в натурі на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою до Іллінецької міської ради Вінницької області. Представниками органів місцевого самоврядування була надана усна пропозиція щодо звернення до ліцензованих спеціалістів для проведення повторних робіт і відновлення межі.

Разом з тим відповідач відмовляється провести перебудову вбиральні у відповідності до вимог чинного законодавства. З цих підстав позивач змушений звертатись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

В судове засідання при розгляді справи по суті позивач ОСОБА_1 не з`явився, натомість подав до суду заяву із проханням вирішити справу у його відсутність, свої позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 . В судове засідання при розгляді справи по суті не з`явились, натомість подали до суду заяву із проханням вирішити справу у їх відсутність, свої доводи викладені в відзиві на позовну заяву підтримали, при цьому просили суд відмовити в задоволені позову повністю.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом установлено, що відповідно свідоцтва на право власності № 30454128 від 04.12.2014 позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 кадастровим номером :03:001:0199 (а.с. 10).

Рішенням Паріївської сільської ради Іллінецького району Вінницької області №243 37 сесії 6 скликання від 13 жовтня 2014 року затверджено технічну документацію зі землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі у власність площею 0,25 га, кадастровий номер :03:001:0196 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею - 0,0147 га, кадастровий номер :03:001:0197 для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 (а.с. 71).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 від 31.07.2018, власником суміжної земельної ділянки площею 0,25 га розташованої в АДРЕСА_2 кадастровим номером :03:001:0196 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд є відповідач у справі ОСОБА_2 (а.с. 66-68).

Відповідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 133574344 від 08.08.2018 земельна ділянка площею 0,0147 га кадастровий номер :03:001:0197 для ведення особистого селянського господарства належить ОСОБА_2 (а.с. 69).

Згідно Акту приймання - передачі межових знаків на зберігання межі земельної ділянки площею 0,25 га, що належить ОСОБА_1 були закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками (металевими трубами розміром до 1,3 м, у кількості 6 шт. (а.с. 82).

Відповідно заяви ОСОБА_1 до Іллінецької міської ради Вінницької області від 09 травня 2018 року, про створення комісії для перевірки та винесення меж в натурі на підставі технічної документації із землеустрою від 30.05.2014 щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі в АДРЕСА_1 (а.с. 15), на яку позивачеві було надано усну відмову та рекомендовано звернутись до суду.

Також, судом установлено, що відповідно до технічного паспорта на садибний житловий будинок від 23.03.2006 (а.с. 74-75) на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, при цьому відповідно до фотознімку (а.с. 51) біля частини господарської споруди побудована вбиральня, яка не відображена в технічному паспорті.

Згідно ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює, що планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає: 1) прогнозування розвитку територій; 2) забезпечення раціонального розселення і визначення напрямів сталого розвитку територій; 3) обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; 4) взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; 5) визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів; 6) встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності; 7) розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; 8) реконструкцію існуючої забудови та територій; 9) збереження, створення та відновлення рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих територій та об`єктів, ландшафтів, лісів, парків, скверів, окремих зелених насаджень; 10) створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури; 10-1) створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення; 11) проведення моніторингу забудови; 12) ведення містобудівного кадастру; 13) здійснення контролю у сфері містобудування.

Статтею 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані, зокрема: утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6.09.2017 в справі №6-1721цс16 та у постанові Верховного Суду 16 січня 2019 року у справі №458/1173/14-ц.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №6509/6512/18-21 від 29.05.2019, щодо відповідності розташування вбиральні ОСОБА_2 держаним нормам, встановлено, що відстані від найбільш виступаючої конструкції стіни досліджуваної будівлі вбиральні до спільної межі, відповідно до її напрямку, визначеному в документації із землеустрою, становить 0,36 м та 0,39 м, а тому не відповідає вимогам державних будівельних норм, оскільки відстань від спільної межі повинна становити не менше ніж 1,0 м (а.с. 144-149).

Враховуючи вищевикладене розташування вбиральні ОСОБА_2 не відповідає вимогам державних будівельних норм, а саме п. 6.1.41 ДНБ Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», тому в даному випадку позивачем належним чином обґрунтовано та доведено порушення його прав фактом самочинної будови вбиральні, що є підставою для задоволення вимоги позивача.

Щодо позовної вимоги встановлення спільної межі між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 152 Земельного кодексу України закріплено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до висновку експерта № 6509/6512/18/21 від 29 травня 2019 року за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельної експертизи фактичний напрямок межі між земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , що належать відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , має незначні відхилення від напрямку межі, відображеному у документації із землеустрою.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститись позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено що відповідачем ОСОБА_2 порушено його право на володіння земельної ділянки щодо відхилення від напрямку межі, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, згідно квитанцій від 22.05.2018 (а.с. 1) та 05.06.2018 (а.с. 23) позивачем сплачено 1409,60 грн судового збору та витрати на проведення експертизи в сумі 8478,00 грн (а.с. 157).

Керуючись ст.15, 16,376, 386,391 ЦК України, ст. 4-13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-268, 273, 354,355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 провести перебудову вбиральні у відповідності до вимог п. 6.1.41 ДНБ Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» по АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн сплаченого ним судового збору та 4239,00 грн (чотири тисячі двісті тридцять дев`ять гривень, 00 копійок) понесених витрат на проведення судової земельно-технічної та будівельної експертизи.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Головуючий: