Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 538/1426/13-ц

провадження № 61-13898св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Лохвицька міська рада Полтавської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року у складі судді Бондарь В. А. та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 червня 2019 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Лохвицької міської ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення Лохвицької міської ради Полтавської області.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Домбровською Т. В. і зареєстрованого у реєстрі за № 1286, він є власником 14/50 частки житлового будинку із відповідною кількістю надвірних споруд, незавершеного об`єкту будівництва магазину-кафе та готелю по АДРЕСА_1 .

Вказував, що рішенням Лохвицької міської ради Полтавської області від 12 червня 2008 року № 24 ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 під будівництво магазину «Промтовари», площею 0,0238 га і надано їй дозвіл на розробку технічної документації землеустрою щодо посвідчення права користування вказаною земельною ділянкою з земель комерційного призначення.

Вважав таке рішення незаконним і таким, що порушує його права, як суміжного землекористувача, оскільки актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державного комітету України із земельних ресурсів в Полтавській області від 05 квітня 2011 року встановлено, що земельна ділянка, яка передається у користування ОСОБА_2 , накладається на земельну ділянку, яка перебуває у його фактичному користуванні. Так, згідно зі статтею 120 ЗК України він, як власник нерухомого майна, має право користування земельною ділянкою на якій розташовано це майно. Крім того, відповідно до державного акта, виданого на підставі рішення Лохвицької міської ради Полтавської області від 29 липня 2009 року № 28, він є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним рішення Лохвицької міської ради Полтавської області від 12 червня 2008 року № 24 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання дозволу на передачу в користування земельної ділянки».

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про зміну підстав позову, в обґрунтування якої вказував, що він, як власник нерухомого майна, відповідно до статті 120 ЗК України має право користування земельною ділянкою, на якій розташована частина належного йому нерухомого майна, отже оскаржуване рішення Лохвицької міської ради Полтавської області було прийнято без урахування його інтересів як суміжного землекористувача. Також у цій заяві визначив ОСОБА_2 другим відповідачем у справі.

Судом першої інстанції жодних процесуальних рішень з приводу вказаної заяви про зміну підстав позову не ухвалено.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 24 червня 2019 року, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення Лохвицької міської ради Полтавської області і усунення перешкод у користуванні земельною ділянкоюзакрито на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України наявні підстави для закриття провадження у справі, оскільки рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2015 року, визнано недійсним і скасовано рішення Лохвицької міської ради від 29 липня 2009 року № 28 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку і передання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель по АДРЕСА_1 та визнано недійсним державний акт серії ЯЛ № 540924 про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність предмета спору.

Крім того, суд вказував, що рішенням Господарського суду Полтавської області від 08 лютого 2011 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Лохвицької міської ради Полтавської області про визнання недійсним рішення Лохвицької міської ради Полтавської області від 22 березня 2010 року було надано правову оцінку рішенню Лохвицької міської ради Полтавської області від 12 червня 2008 року № 24.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, закриваючи провадження у справі, суди першої та апеляційної інстанції, не врахували, що в обґрунтування своїх позовних вимог він посилався на те, що йому на праві власності належить частина будинку по АДРЕСА_1 , отже він автоматично відповідно до положень статті 120 ЗК України має право на користування частиною земельної ділянки, на якій розташований цей будинок. Таким чином, предметом спору у цій справі, у тому числі, є право користування земельною ділянкою, яке він набув у зв`язку з придбанням частини житлового будинку. Очевидним є те, що він, як власник частини житлового будинку, має право на частину земельної ділянки, на якій він розташований, відповідно до розміру його частки у житловому будинку.

З урахуванням вказаного висновки судів, що відсутність у нього правовстановлюючих документів на землю свідчить про неможливість оспорити право користування цією ділянкою, є помилковими.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і не свідчать про порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Лохвицької міської ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення Лохвицької міської ради Полтавської області.

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2015 року, частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Лохвицької міської ради Полтавської області, державного кадастрового реєстратора відділу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Лохвицькому районі Полтавської області про скасування рішень, визнання недійсним державного акта, кадастрового номера і запису про реєстрацію, зобов`язання вчинити дії.

Визнано недійсним і скасовано рішення Лохвицької міської ради Полтавської області від 29 липня 2009 року № 28 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та передання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , площею 0,0437 га.

Визнано недійсним державний акт серії ЯЛ № 540924 на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0437 га по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_1 , що зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00038 від 04 квітня 2011 року і скасувано запис про його державну реєстрацію.

Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 24 червня 2019 року, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення Лохвицької міської ради Полтавської області і усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, що переглядається, предметом спору є рішення Лохвицької міської ради Полтавської області від 12 червня 2008 року № 24 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання дозволу на передачу в користування земельної ділянки», яке, на думку заявника, порушує його права як суміжного землекористувача.

В контексті завдань цивільного судочинства (статті 2, 4 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів позивача. Отже, особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Судами встановлено, що рішенням Господарського суду Полтавської області від 08 лютого 2011 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 31 травня 2011 року, визнано недійсним рішення Лохвицької міської ради № 35 від 22 березня 2010 року, яким скасоване рішення Лохвицької міської ради № 24 від 12 червня 2008 року про затвердження ФОП ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи оскаржувані судові рішенні, суди попередніх інстанцій виходили із того, що рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2015 року, рішення Лохвицької міської ради Полтавської області від 29 липня 2009 року № 28 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та передання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , площею 0,0437 га визнано недійсним та скасовано.

Також вказаними судовими рішеннями визнано недійсним державний акт серії ЯЛ № 540924 на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0437 га по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_1 , що зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00038 від 04 квітня 2011 року і скасовано запис про його державну реєстрацію.

Враховуючи наведене, суди виходили з того, що оскільки ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , його права не можуть бути порушені рішенням Лохвицької міської ради Полтавської області від 12 червня 2008 року № 24, яким ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

Разом із тим, 13 березня 2018 року ОСОБА_1 до суду першої інстанції подано заяву про зміну підстав позову, у якій позивач наполягав, що він, як власник нерухомого майна, на підставі статті 120 ЗК України має право користування земельною ділянкою, на якій розташована частина належного йому нерухомого майна, отже оскаржуване рішення ухвалене без врахування його інтересів суміжного землекористувача. При цьому він визначив ОСОБА_2 другим відповідачем по справі (а. с. 5-8, т. 2).

У порушення частини третьої статті 49 та частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції не відреагував на вказані процесуальні дії позивача. Незважаючи на те, що вказане порушення встановлено судом апеляційної інстанції, однак останній не вчинив дій щодо його усунення.

Крім того, відсутність підстав позову має наслідком відмову у задоволенні позову, оскільки права позивача не порушені, але не свідчить про відсутність предмета спору, що призводить до закриття провадження у справі.

При цьому, як було встановлено судами, відповідно до договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 26 жовтня 2007 року останньому належить на праві власності 14/50 частини домоволодіння та відповідні надвірні споруди, які розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 5, т. 1).

Згідно з пунктом 1.2 вказаного договору купівлі-продажу житловий будинок, частка якого відчужується, має наступні характеристики: житловий будинок позначений на плані літ. «А», загальною площею 126,5 кв. м, житловою площею 87,8 кв. м;сарай літ. «В»; погріб літ. «Г»; сарай літ. «Д»; вбиральня літ. «Е»; сарай літ. «Ж»; огорожа літ. «№ 1».

Також у вказаному договорі зазначено, що згідно рішення виконавчого комітету Лохвицької міської ради від 27 серпня 2004 року № 430 ОСОБА_5 надано дозвіл на проектування та будівництво на базі цього житла магазину-кафе та готелю.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна по АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не врахували, що між сторонами існує спір, підставою якого є те, що після придбання позивачем нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року йому належить на праві власності відповідна частина земельної ділянки згідно положень статті 120 ЗК України, а тому висновки про те, що у зв`язку із скасуванням рішення, яким позивачу було передано земельну ділянку у власність, відсутній предмет спору, є передчасними.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням вказаного ухвалені у справі судові рішення не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, оскільки суди не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).

Керуючись статтями 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 червня 2019 року скасувати, справу передати на розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович