Дата документу 16.04.2020 Справа № 328/2020/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 328/2020/19 Головуючий у 1 інстанції Новікова Н.В.
Провадження №22ц/807/573/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «СК «Еталон» про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 29 вересня 2016 року приблизно о 09 год. 00 хв. на перехресті вулиць Нагорна - Дружби в м. Токмак Запорізької області, внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху автомобіль марки «ЗИЛ» реєстраційний № НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Зазначала, що вказаною постановою слідчого встановлено, що причиною настання дорожньо-транспортної пригоди стало невиконання велосипедистом ОСОБА_1 вимог п.16.11 знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ЗИЛ», реєстраційний № НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Еталон», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/0590819.

01 лютого 2019 року представник позивача повідомив у ПрАТ «СК «Еталон» про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом №1961-ІV, із заявою на виплату страхового відшкодування, а саме відшкодування витрат на лікування, відшкодування по стійкій втраті працездатності та відшкодування моральної шкоди.

29 квітня 2019 року відповідачем прийнято рішення, яким встановлено розмір страхового відшкодування в сумі 60182,58 грн., а також вирішено виплатити позивачу 50% страхового відшкодування у розмірі 30091,29 грн. на підставі п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Втім, вказане рішення ОСОБА_1 вважає незаконним, оскільки приписи п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» поширюються на випадки коли за участю забезпечених транспортних засобів, взаємопов`язаними, сукупними діями завдано неподільної шкоди третій особі. Проте, потерпілим внаслідок ДТП є виключно позивач.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 має право на відшкодування завданої їй шкоди відповідачем на підставі ст.1187 ЦК України, оскільки шкода їй завдана джерелом підвищеної небезпеки, просила суд стягнути з ПрАТ «СК «Еталон» суму невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 30091,29 грн. та 12000 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою позивачем правничої допомоги.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що виникненню шкоди позивачу сприяла саме її груба необережність, яка полягала у нехтуванні Правил дорожнього руху, що є підставою для зменшення розміру відшкодування шкоди, відповідно до ст. 1193 ЦК України. У зв`язку з наведеними, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення ПрАТ «СК «Еталон» про виплату ОСОБА_1 Ѕ частини розміру заподіяної шкоди є правомірним, оскільки шкода, завдана позивачу задана взаємопов`язаними та сукупними діями ОСОБА_1 та володільця джерела підвищеної небезпеки ПрАТ «Райз-Максимко».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить скасувати рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , зазначає, що суд першої інстанції не мав права застосовувати положення ст. 1193 ЦК України, оскільки частиною 2 цієї статті встановлено, що розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Натомість, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено будь-якого зменшення розміру страхового відшкодування у зв`язку з наявності грубої необережності потерпілого. Крім того, відповідальність ОСОБА_1 могла настати виключно за наявності її умислу в завданні шкоди, і полягала б у тому, що позивач, як потерпіла особа, позбавляється права на відшкодування завданої їй шкоди. Таким чином, застосування судом першої інстанції до даних правовідносин п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є незаконним та необґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 18 лютого 2020 року (а.с. 158-159), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, ПрАТ «СК «Еталон» надало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначають, що велосипедистом ОСОБА_1 було порушено Правила дорожнього руху України, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження. Тобто виникненню шкоди здоров`ю позивача сприяла саме її груба необережність. На думку відповідача, ОСОБА_1 є відповідальною особою за заподіяну собі шкоду, адже вона є таки же учасником дорожнього руху та повинна дотримуватись ПДР України, а не створювати своїми діями дорожньо-транспортні пригоди та загрози своєму та життю інших осіб. На підставі наведеного, ПрАТ «СК «Еталон» сплатило зменшену суму страхового відшкодування. Щодо стягнення коштів на професійну правову допомогу, зазначають, що їх розмір є не співмірним з ціною позову, оскільки становить майже половину суми позову. Витрачання 8 годин на дану справу також вважають необґрунтованими. Крім того, в акті виконаних робіт, наданих позивачем, вказано про надіслання запитів про витребування інформації щодо наявності трудових відносин власника джерела підвищеної небезпеки. Вказані запити не стосуються предмету спору, та не долучені до матеріалів справи. Просили залишити рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що 29 вересня 2016 року, приблизно о 09 годині 00 хвилин, на перехресті вулиць Нагорна - Дружби в м. Токмак Запорізької області внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху автомобіль марки «ЗИЛ» реєстраційний № НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Постановою слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 30 листопада 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00001257 від 29 вересня 2016 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 5-7).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, у вищенаведеній постанові зазначено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало невиконання велосипедистом ОСОБА_1 вимог п.16.11 знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження.

Виписками із медичної карти, виписними епікризами також підтверджено факт отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень та лікування (а.с. 8-21).

З довідок про тимчасову втрату непрацездатності (лікування потерпілого) у дорожньо-транспортній пригоді вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 10 жовтня 2016 року по 26 жовтня 2016 року, з 27 лютого 2017 року по 21 березня 2017 року з 15 листопада 2017 року по 29 листопада 2017 року, з 06 лютого 2018 року по 21 лютого 2018 року (а.с. 22, 23, 24, 25).

Підтверджується також, що на підставі акту огляду МСЕК № 207 від 21 лютого 2018 року ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності, від загального захворювання, безстроково. Згідно наявної медичної документації, травми суглобів отримані внаслідок ДТП 29 вересня 2016 року (а.с. 26).

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «ЗИЛ», р.н. НОМЕР_1 , станом на 29 вересня 2016 року була застрахована у ПрАТ «СК «Еталон» (а.с. 35).

З полісу № АК/0590819 вбачається. що страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200000 грн.

01 лютого 2019 року представником ОСОБА_1 ОСОБА_4 було направлено на адресу ПрАТ «СК «Еталон» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.36), а також заяви на виплату страхового відшкодування витрат на лікування у сумі 29561,87 грн. відшкодування, пов`язаного із стійкою втратою працездатності у сумі 26100 грн., відшкодування моральної шкоди у сумі 2783,09 грн. 18 лютого 2019 року представником позивача направлено на адресу ПрАТ «СК «Еталон» документи, які підтверджують додаткові витрати на лікування у сумі 1737,62 грн. Загальна сума страхового відшкодування визначена у розмірі 60182,58 грн. (а.с.36-40).

За наслідками розгляду заяв представника ОСОБА_1 , ПрАТ «СК «Еталон» прийняло рішення про визнання заявленої події страховим випадком та здійснення страхового відшкодування. При цьому зазначено, що розмір страхового відшкодування, який буде виплачено дорівнює 30091,29 грн., оскільки причиною ДТП та травмування ОСОБА_1 є порушення останньою правил дорожнього руху України. Відповідно до п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, а за заявленою подією на 2-х (60182,58 / 2 = 30091,29) (а.с. 41).

Не погоджуючись із визначеним розміром страхового відшкодування, ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, посилаючись, що розмір шкоди повинен бути відшкодований у повному обсязі, оскільки приписи п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не поширюється на її випадок.

Статтею 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

У статті 3 вказаного Закону визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (п.23.1 ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Встановивши, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 , який здійснював експлуатацію джерела підвищеної небезпеки, була застрахована у ПрАТ «СК «Еталон», а дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 29 вересня 2016 року, внаслідок якої ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, є страховим випадком, відповідач прийняв рішення про часткову виплату страхового відшкодування.

З положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 24.1 статті 24 вказаного Закону встановлено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Згідно з п. 26.2 ст. 26 Закону шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Відповідно до ст. 26-1 Закону, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

За змістом п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на який посилався страховик для визначення розміру належної до виплати відшкодування шкоди, у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

У разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що положення вказаної норми права до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність велосипедиста ОСОБА_1 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зазначений пункт застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки.

Крім того, відповідно до п. 36.1 ст. 36 вказаного Закону страховик, керуючись нормами Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). При цьому Законом не передбачена можливість прийняття рішення страховиком про зменшення розміру страхового відшкодування і врахування дій потерпілого, здоров`ю якого заподіяно шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про здійснення відповідачем виплати страхового відшкодування у відповідності до вимог Закону не ґрунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Також колегія суддів не погоджується із посиланням суду першої інстанції в даному випадку на положення ч. 2 ст. 1193 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Встановлення обставин, які вказували б на характер таких дій потерпілого та їх наявність, має досліджуватись судом у кожному конкретному випадку на підставі наявних у матеріалах справи доказів відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.

Так, в матеріалах справи міститься постанова про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_3 нього, в якій зазначено про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, з огляду на проведені у справі експертизи.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що абзацом 3 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено: Правила ст. 454 ЦК (згідно чинної редакції Цивільного кодексу стаття 1193) про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з врахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т. п.), а не проста необачність.

Втім, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме груба необережність потерпілої ОСОБА_1 сприяла виникненню ДТП та завданню їй шкоди, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що дії ОСОБА_1 під час ДТП кваліфіковано як грубу необережність.

Колегія суддів звертає увагу, що ПрАТ «СК «Еталон» не оспорює загальний розмір страхового відшкодування, заявлений ОСОБА_1 , оскільки з листа від 29 квітня 2019 року вбачається. що відповідач визнав його в сумі 60182,58 грн. проте, прийняв рішення про виплату 50% цієї суми, безпідставно застосувавши положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У зв`язку з викладеним, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Відповідно до п/п 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що у даній справі 1% ціни позову є менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, при зверненні до суду з позовом підлягав стягненню судовий збір у розмірі 768,4 грн. (1921 грн. х 0,4). Отже, вказану суму судового збору належить стягнути з ПрАТ «СК «Еталон» на користь держави за розгляд справи в суді першої інстанції.

За подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у відповідності до положень п/п 6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а саме: 1152,6 грн. (768,4 грн. х 150%), які також належить стягнути з відповідача на користь держави за апеляційний розгляд справи.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути з ПрАТ «СК «Еталон» 12000 грн. витрат на правову допомогу.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що згідно 02 серпня 2019 року ОСОБА_1 уклала Договір про надання професійної правничої допомоги №0096-ц з Адвокатським об`єднанням «Ґранд Ґруп Партнерс» (а.с. 42-43).

Пунктом 1.2 передбачено, що детальний опис робіт (надання послуг) необхідних для надання правничої допомоги, встановленої п. 1.1. цього Договору, визначається на підставі Замовлення на надання професійної правничої допомоги, яке міститься в матеріалах справи (а.с. 44).

Пунктом 3.2 встановлено, що вартість однієї нормо-години Адвокатського об`єднання, по наданню правничої допомоги за цим Договором встановлено у розмірі 1500 грн.

З акту виконаних робіт та детального опису робіт, від 05 серпня 2019 року вбачається, що загальна кількість витраченого часу на надання правової допомоги замовнику становить 8 год., при вартості однієї нормо-години в розмірі 1500 грн. дорівнює 12000 грн. (а.с. 45-46).

З квитанції № ПН1572 від 05 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено 12000 грн. за надання правової допомоги (а.с. 48).

Колегія суддів вважає, що розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу визначений у сумі 12000 грн. згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, є співмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт та значенням справи для сторони.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» ( ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) страхове відшкодування, страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною шкодою здоров`ю фізичної особи у розмірі 30091 (тридцять тисяч дев`яносто одну) гривню 29 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 (дванадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» () на користь держави 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: