УХВАЛА

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа №303/1492/18

провадження № 61-3046ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача спірний автомобіль, грошові кошти за чотирма борговими розписками, та в порядку поділу майна стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в якості компенсації половини вартості спірного автомобіля, та половини сум коштів за борговими розписками.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 грудня 2019 рокурішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2019 року змінено, та викладено його резолютивну частину в новій редакції: визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя спірний автомобіль та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у якості компенсації Ѕ частини вартості автомобіля.

11 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: для надання виправленої касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.

У квітні 2020 року до суду ОСОБА_1 надала до суду виправлену касаційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржує судові рішення на підставі пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України, та в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають правовим висновкам Верховного Суду України у справах №309/3458/14-ц, №6-176цс12, №6-539цс16 та правовому висновку Верховного Суду у справі №483/1953/16-ц.

Вивчивши подане клопотання, суд дійшов висновку, що вимоги ухвали Верховного Суду від 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 не виконано в повному обсязі, виходячи з таких підстав.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

За правилами частини пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

ОСОБА_1 оскаржує постановуЗакарпатського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, ухвалену за результатами апеляційного перегляду рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2019 року, тобто, судове рішення, зазначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України.

Диспозиція вищенаведеної статті передбачає, що судове рішення може бути оскаржене в касаційному порядку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У виправленій касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають правовим висновкам Верховного Суду України у справах №309/3458/14-ц, №6-176цс12, №6-539цс16. Однак, такі посилання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки законодавцем встановлено законодавче обмеження щодо застосування практики лише Верховного Суду для перевірки на відповідність їй судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, скаржник посилається на те що висновок суду апеляційної інстанції не відповідає висновку Верховного Суду у справі №483/1953/16-ц, проте, у вказаній справі аналізувалися цивільні правовідносини щодо стягнення боргу за договором позики. Натомість, у даній справі склалися цивільні правовідносини з приводу поділу майна подружжя, а тому, правовий висновок, на який посилається скаржник, в контексті пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України не може бути застосований, оскільки висловлений у справі, яка не є подібною до даних правовідносин.

Інших посилань на правові висновки Верховного Суду, яким на думку скаржника не відповідає постанова суду апеляційної інстанції, касаційна скарга не містить.

Таким чином, скаржником на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 28 лютого 2020 року виконані лише в частині посилань на підстави касаційного оскарження судового рішення, які передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, однак, такі підстави не мотивовані належним чином.

Верховний Суд роз`яснює, що з 08 лютого 2020 року Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ передбачений новий порядок касаційного оскарження судових рішень. Відповідно до даного порядку, звертаючись до суду з касаційною скаргою, заявники мають дотримуватися переліку передбачених законодавством умов, зокрема, чіткого зазначення та обґрунтування підстав касаційного оскарження відповідно до закону.

Формальна незгода з оскаржуваним судовим рішенням не є безумовною підставою для його перегляду в касаційному порядку. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди ОСОБА_1 з висновком суду апеляційної інстанції та не містять посилань, які вимагає зазначати процесуальний закон.

За таких обставин вимоги ухвали Верховного Суду від 28 лютого 2020 року не виконані в повному обсязі, недоліки не усунуті.

За правилами статей 185, 393 ЦПК України якщо скаржник не усунув недоліки касаційної скарги у строк, встановлений судом, така касаційна скарга вважається неподаною та повертається скаржнику.

Оскільки станом на 15 квітня 2020 року недоліки касаційної скарги не були усунуті, то касаційна скарга не може бути прийнята судом до розгляду та підлягає поверненню заявнику.

Суд роз`яснює, що скаржник не позбавлена права повторно звернутися до суду з касаційною скаргою у разі виконання всіх вимог, встановлених статтею 392 ЦПК України.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя повернути скаржнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш