КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 381/497/19

номер провадження: 22-ц/824/12154/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.М.,

за участю секретаря Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 липня 2020 року у складі судді Коваленка О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 20 вересня 2016 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2018 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказувала, що питання щодо місця проживання малолітнього сина при розірванні шлюбу судом не вирішувалось.

Зазначала, що після припинення шлюбних відносин місце проживання дитини було визначено за взаємною згодою між нею та відповідачем по місцю її реєстрації, а саме, АДРЕСА_1 , за якою дитина на даний час фактично проживає та зареєстрована. Також факт проживання малолітнього сина з позивачем встановлено рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2018 року у цивільній справі № 2381/661/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні.

Вказувала, що незважаючи на взаємну домовленість про місце проживання малолітнього сина відповідач почав їй погрожувати про зміну місця проживання дитини, а тому вона змушена звернутись до суду за захистом інтересів дитини та визначити місце проживання дитини разом з нею. Зазначала, що оскільки рішення органу опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області від 10 квітня 2017 року № 165 про участь у спілкуванні та вихованні дитини не було визнано відповідачем, то питання визначення місця його проживання слід вирішувати в судовому порядку відповідно до вимог ст.161 СК України. Вказувала, що вона забезпечила сину належні умови для проживання, він відвідує дитячий садок, знаходиться на її матеріальному утриманні, оскільки відповідач нерегулярно надає грошові кошти на його утримання. Зазначала, що їй невідоме постійне місце проживання та місце роботи відповідача, а також невідомо чим він займається. За адресою місця реєстрації відповідач не проживає. Вказувала, що відповідач кожен календарний тиждень фактично спілкується з сином за адресою: АДРЕСА_1 та це єдине фактичне місце перебування відповідача, яке їй відоме. Вважає, що є всі підстави для визначення місця проживання дитини разом з нею.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем не порушені права позивача щодо визначення місця проживання дитини, оскільки з часу припинення між сторонами шлюбних відносин відповідач вчиняє постійні сварки й непорозуміння щодо дитини, а тому погрози відповідача про зміну місця проживання дитини позивач сприймає реальною. Крім того, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 30 січня 2018 року про розірвання шлюбу не вирішувалось питання з ким із сторін буде проживати дитина. Тому вважає, що право визначення місця проживання дитини на законних підставах до цього часу не було реалізовано.

Вказує, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні пов`язав факт проживання дитини за певною адресою, однак при цьому не взяв до уваги, що позивач не може самостійно вирішити питання зміни дошкільного закладу, школи та закладу для оздоровлення дитини, а також самостійно змінити місце свого проживання та реєстрації. Вказує, що її усна домовленість з відповідачем при народженні їх сина про визначення його місця проживання з нею, обмежує її в конституційних правах на вільний вибір місця проживання та пересування.

Зазначає, що відповідно до ст.9 СК України вона не укладала договорів з відповідачем щодо визначення місця проживання дитини та при розірвання шлюбі це питання не вирішувалось, а тому, не маючи підтвердження факту з ким із батьків проживає дитина, порушуються її права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. Вважає, що вона позбавлена права самостійно вирішувати питання про скасування свого місця реєстрації, оскільки автоматично скасовується реєстрація місця проживання сина, а для цього необхідно отримати згоду батька дитини. Також вказує, що вона позбавлена права самостійно вирішити питання оздоровлення дитини за межами України, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства право на виїзд за межі України з неповнолітньою дитиною можливе при умові визначення місця проживання дитини з одним із батьків судовим рішенням.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими. Зазначає, що на час подання ОСОБА_1 даного позову їх спільний син був зареєстрований і фактично проживав разом з позивачем. Крім того, в апеляційній скарзі позивач зазначила, що при розірванні шлюбу між сторонами досягнуто усної домовленості про те, що дитина залишиться з нею, що не суперечить правилам ст.160 СК України. Вказує, що відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2020 року з нього стягнуто аліменти на їх малолітнього сина, які отримує ОСОБА_1 . Тому вважає, що цим рішенням суду фактично узаконено їх усну домовленість з ким буде проживати їх малолітній син до того віку, з якого він матиме право самостійно обирати собі місце проживання або ж у нього, ОСОБА_2 , не виникнуть підстави порушити питання про зміну раніше визначеного місця проживання дитини.

Вказує, що рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради №166 визнано режим його спілкування з малолітнім сином, який проживає разом з матір`ю. Згідно з рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2018 року зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у спілкування з сином та йому визначено інший режим спілкування з дитиною, який визначено з урахуванням того, що дитина фактично проживає у місті Фастів разом з матір`ю за місцем її реєстрації. Вважає, що це рішення суду підтверджує той факт, що місце проживання дитини вже визначено і повторного визначення місця проживання дитини не потребується. Тому, на думку відповідача, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що місце проживання дитини було визначено у законний спосіб ще до звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Зазначає, що позивач не довела, що між сторонами існує спір щодо того з ким із них буде проживати дитина. Вказує, що у даному випадку ініціатором такого спору міг бути тільки він, а не позивач, та саме він мав заявити позовні вимоги про зміну раніше визначеного місця проживання малолітньої дитини. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 20 вересня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , актовий запис № 530.

Установлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Також встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2018 року задоволено частково позовну заяву ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з сином та визначено ОСОБА_2 спосіб участі у вихованні та дні побачень з дитиною (а.с.9-13).

Вказаним рішенням суду встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за взаємною згодою сторін залишився проживати з матір`ю.

Відповідно до довідки Фастівської житлово-експлуатаційної контори № 00131 від 27 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрована разом зі своїм сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

По справі встановлено, що на виконання ухвали суду першої інстанції, 24 лютого 2020 року Органом опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області було складено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з яким, з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 05 лютого 2020 року №2), вирішено вважати доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.140-142, т.1).

Вказаний висновок обґрунтований тим, що 18 листопада 2019 року спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї здійснено обстеження житлово-побутових умов проживання малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (власник - ОСОБА_4 , яка є бабусею малолітнього ОСОБА_3 ), про що складено відповідний акт. Квартира - трикімнатна, наявна кухня, санвузол, холл, балкон, всі комунікації, автономне газове опалення. Помешкання з ремонтом, оснащене необхідними меблями. З`ясовано, що мати задовольняє потреби дитини: дитині відведена спільна з матір`ю кімната, наявне окреме спальне місце з чистою постільною білизною, на час обстеження наявні продукти харчування та готові страви, для дитини виділена окрема кімната для ігор, наявна велика кількість іграшок, в тому числі і розвиваючих, дитина забезпечена сезонним одягом та взуттям, в разі хвороби дитині надається лікування відповідно до медичних рекомендацій. Зі слів ОСОБА_1 з`ясовано, що колишній чоловік при особистому спілкуванні та через засоби електронного зв`язку, соціальні мережі погрожує забрати сина, що підтвердили ОСОБА_4 - бабуся дитини та ОСОБА_5 - тітка дитини, які проживають однією сім`єю із ОСОБА_1 та малолітнім ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Малолітній ОСОБА_3 відвідує заклад з 01 листопада 2019 року, що підтверджується довідкою адміністрації Фастівського ДНЗ №8 «Джерельце» від 27 листопада 2019 року №3. Згідно характеристики адміністрації ДНЗ №9 «Берізка» ОСОБА_3 відвідував даний заклад з 07 серпня 2018 року по 01 листопада 2019 року. Дитина була забезпечена необхідними речами. Мама та бабуся приймали участь у житті групи, регулярно цікавилися вихованням та навчанням дитини, приводили та забирали дитину в садочок. Батько в закладі не був, не цікавився питаннями перебування дитини в закладі. В характеристиці голови будинкового комітету за адресою: АДРЕСА_2 та сусідки ОСОБА_6 , зазначено, що ОСОБА_1 багато працює, самостійно виховує та забезпечує сина, хлопчик життєрадісний та доглянутий, виховується в любові, мати вільний час проводить з сином. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23 липня 2018 року, ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Фастівської міської ради від 05 лютого 2020 року з`ясовано, що відсутній спір між батьком та матір`ю щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 . Батько ОСОБА_2 не висуває зустрічних вимог щодо визначення місця проживання дитини з ним (а.с.140-142).

Вказаний висновок Органу опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області від 24 лютого 2020 року є чинним.

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує щоб малолітній ОСОБА_3 проживав з позивачем ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала доказів того, що відповідач заперечує щодо проживання їх малолітнього сина разом з нею, а твердження позивача про погрози відповідача про зміну місця проживання дитини не знайшли підтвердження у судовому засіданні. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не порушував будь-яких прав позивача у даній справі.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони зроблені з неповним з`ясуванням обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а також з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до положень ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Гарантоване пунктом 1 ст. 6 Конвенції право на доступ до правосуддя, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.

Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у ст. 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.

При цьому відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України.

Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей урегульовані главою 13 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з положеннями ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже чинним законодавством передбачено право одного з батьків на визначення місця проживання малолітньої дитини у судовому порядку.

У даному випадку ОСОБА_1 , звернувшись до суду з указаним позовом, реалізувала гарантоване Конституцією України та Конвенцією право на доступ до правосуддя у спосіб що прямо передбачений законом.

При цьому аналіз чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, а також вимог цивільного процесуального закону свідчить про те, що не заперечення відповідача проти того, щоб малолітня дитина проживала саме позивачем не є передбаченою законом підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини разом з позивачем.

З наведених підстав посилання суду першої інстанції на те, що позивач не надала доказів того, що відповідач заперечує щодо проживання їх малолітнього сина разом з нею, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з нею.

Також не є передбаченою законом підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з нею і та обставина, що у справі відсутні докази наявності погроз з боку відповідача про зміну місця проживання дитини, оскільки ці обставини не мають правового значення для вирішення даної справи.

Колегія суддів вважає, що відмова суду задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з нею з наведених вище підстав, не відповідає завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі та яке полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді і вирішення цивільних справ (ст.2 ЦПК України).

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню з таких підстав.

Установлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на даний час проживає з матір`ю ОСОБА_1 .

Сторони не укладали договір щодо визначення місця проживання дитини відповідно до ст.9 СК України та при розірвання шлюбі це питання не вирішувалось.

Згідно з ч.ч. 2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч.1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 березня 2020 року у справі № 341/793/17 (провадження № 61-42727св18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Нормами ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до пункту 71 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, який визначає механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Як зазначалося вище 24 лютого 2020 року Органом опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області було складено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з яким, з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 05 лютого 2020 року №2), вирішено вважати доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Та обставина, що проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини також не заперечується відповідачем.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, які свідчать про те, що проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини, якій забезпечено розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, колегія суддів приходить до висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю та, відповідно, задоволення позову ОСОБА_1 .

Заперечення відповідача ОСОБА_2 про те, що спір про визначення місця проживання дитинифактично вирішено рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2018 року у справі №381/1153/18, яким зобов`язано ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у спілкування з сином та йому визначено режим спілкування з дитиною з урахуванням того, що дитина фактично проживає у місті Фастів разом з матір`ю за місцем її реєстрації, а тому цей спір не потребує повторного вирішення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки предметом розгляду у цій справі були позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкування з дитиною та участі у її вихованні, а не позовні вимоги про визначення місця проживання дитини і рішення суду по них не ухвалювалось.

При цьому колегія суддів враховує, що встановлена вказаним вище рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2018 року обставина, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за взаємною згодою сторін залишився проживати з матір`ю, не свідчить про фактичне вирішення позовних вимог про визначення місяця проживання дитини у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача - адвокат Кашаєва С.А. подала до суду першої інстанції докази про розмір витрат на професійну правничу допомогу, які позивач понесла у зв`язку розглядом справи, а саме, договір про надання правової допомоги від 22 січня 2018 року, звіт (опис робіт) від 14 липня 2020 року, рахунок на оплату від 08 липня 2020 року.

Так, з договору про надання правової допомоги від 22 січня 2018 року, укладеного між адвокатом Кашаєвою С.А. та ОСОБА_1 , вбачається, що за надання професійної правничої допомоги у даній справі позивачем ОСОБА_1 сплачено на користь адвоката Кашаєвої С.А. 5 000 грн 00 коп. (а.с.157).

Відповідно до звіту (опис робіт) від 14 липня 2020 року правова допомога адвокатом Кашаєвою С.А. була надана позивачу ОСОБА_1 у даній справі в такому обсязі: консультація - 500 грн 00 коп., витребування письмових документів (досудова підготовка) - 800 грн 00 коп., оформлення позовної заяви - 800 грн 00 коп., участь у шести судових засіданнях - по 800 грн за кожне засідання (а.с.158).

Згідно з рахунком на оплату від 08 липня 2020 року ОСОБА_1 сплатила на користь адвоката Кашаєвої С.А. грошові кошти за надання професійної правничої допомоги у сумі 5 000 грн 00 коп. (а.с.156).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогуу розмірі 5 000 грн 00 коп.

Також позивач ОСОБА_1 за подання позову до суду сплатила судовий збір у розмірі 769 грн 00 коп. (а.с.1), при цьому належний до сплати розмір судового збору за подання даного позову становив 768 грн 40 коп. За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 153 грн 60 коп. (а.с.177), при цьому належний до слати розмір судового збору за подання апеляційної скарги становив 1 152 грн 60 коп.

Оскільки апеляційний суд ухвалює нове рішення і задовольняє позов ОСОБА_1 , то з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути належний до сплати розмір судового збору у сумі 1 921 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогуу розмірі 5 000 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 1 921 грн 00коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: