Справа № 440/456/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/811/556/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів -Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, постановлене в складі головуючого судді Журибіди Б.М., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 20 265,18 грн, з яких 7 905, 01 грн. заборгованості за кредитом, 9 729, 07 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом, 1 189, 00 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500, 00 грн. штрафу у фіксованій частині, 941, 20 грн. штрафу у процентній складовій.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначив, що 31 жовтня 2011 року уклав з ОСОБА_1 договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 11000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку з порушеннями відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 31 січня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 20 265, 18 грн., яку банк просить стягнути з відповідача у судовому порядку.

Заочним рішенням Буського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням дійсних обставин справи. Вказує на те, що суд дійшов безпідставного висновку про несанкціоновані відповідачем транзакції, які мали місце 28.11.2014 року про переказ коштів, оскільки кожна транзакція відповідача супроводжувалась та підтверджувалась шляхом направлення смс-повідомлення відповідно до п. 1.1.2.21 Умов, а також введення номеру карти, дати дії карти, коду, котрі відомі лише відповідачу. В разі розголошення інформації про номер карти, терміну її дії, коду карти, котра авторизує власника рахунку відповідальність за незаконні операції по картці, котрі через деякий час не підтверджувались ініціатором платежу, несе саме власник картки відповідно до п.п. 1.1.2.21 Умов. Пунктом 2.1.4.18 Умов та Правил передбачено, що відповідальністю за усі операції, зроблені в мережі Інтернет по Картках, прив`язаних до Карткового рахунку Клієнта, покладається на клієнта. Таким чином, вирішуючи спір, суд не в повній мірі дослідив обставини справи, не дав їм належної оцінки, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 31.10.2011 року, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 11 000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_1 у запереченнях на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що позивачем не доведено належними доказами його вини у здійсненні 28.11.2014 року переказу коштів в сумі 9 495,70 грн. з кредитної картки № НОМЕР_1 . Не доведено суми заборгованості зі сплати основного боргу, відсотків за користування кредитом, пені та штрафних санкцій. Більше того, даний розрахунок не підписаний представником банку і він не підтверджений банківськими виписками про рух коштів на рахунку за період з дати виникнення заборгованості по даний час. На підставі викладено, вважає безпідставними доводи апеляційної скарги. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись із рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2017 року таке в касаційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи.

Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 20 265 грн. 18 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що несанкційовані відповідачем транзакції щодо переказу коштів з його кредитної карти 28.11.2014 року у сумі 7 596, 56 грн. не відповідають загальним вимогам чинного законодавства, оскільки списання грошових коштів з карткового кредитного рахунку відповідача відбулося не за його розпорядженням, як власника рахунку.

Відповідач особисто не використовував електронний платіжний засіб при здійсненні платіжних операцій 28 листопада 2014 року на вказану вище суму, а тому заборгованості на цю суму та похідних від неї сум у відповідача перед банком не виникло.

Позивач не довів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з на ступного.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та відповідач 31 жовтня 2011 року уклали кредитний договір, відповідно до якого на ім`я відповідача емітована платіжна кредитна карта № НОМЕР_1 строком дії до 31 липня 2018 року для обслуговування кредитного ліміту. Позивач на підставі анкети-заяви відповідача ОСОБА_1 від 31 жовтня 2011 року надав останньому грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 11 000, 00 грн. зі сплатою 30, 00 % річних на суму залишку заборгованості.

Головною умовою для відкриття рахунків, отримання банківських карток, дистанційного обслуговування, тощо є зазначення клієнтом фінансового номеру телефону.

В якості фінансового номеру телефону відповідачем у анкеті-заяві був зазначений телефонний номер НОМЕР_2 . Фінансовий телефон клієнта - це номер мобільного телефону, який вказаний і підтверджений клієнтом як номер телефону, за допомогою якого можуть проводитися фінансові операції.

Як вбачається з анкети-заяви, у такій містяться лише анкетні дані відповідача, його місце проживання, паспортні дані, РНОКПП та інша контактна інформація, проте відсутні відомості про процентну ставку, а також про підстави та порядок нарахування пені, комісій, штрафів, що погоджені сторонами договору (а.с.6).

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанку» (а.с. 7 - 32). Умови підписані лише головою правління ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 , тоді як підпис позичальника на вказаних умовах відсутній, як і зазначення дати їх підписання. Відсутні будь-чиї підписи на Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду».

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, що давало можливість відповідачу проводити видаткові операції в межах встановлених лімітів.

Відповідач фактично скористався лімітом кредитування, про що свідчить виписка з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 від 22.12.2014 року за період з 01.09.2014-22.12.2014 року (а.с. 62). Фактичне виконання даних умов договору також стверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку ОСОБА_1 , долученою до апеляційної скарги (а.с. 88-96).

До позовної заяви позивачем надано розрахунок заборгованості, підписаний представником банку та скріплений печаткою, згідно з яким заборгованість відповідача перед позивачем, станом на 31.01.2016 року складає 20 265 грн. 18 коп., з яких: 7 905, 01 грн. - заборгованість за кредитом, 9 729 грн. 97 коп. - заборгованість за процентами, 1 189 грн. 00 коп. - комісія, 1 441 грн. 20 коп. заборгованість по штрафам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не оспорював отримання ним кредитних карток із встановленим банком розміром кредитного ліміту та використання такого. Останній оспорює лише проведення 5 транзакції 28.11.2014 року на загальну суму 9 495, 70 грн.

28 листопада 2014 року о 22:56:01 годині відповідач за допомогою засобів доступу смс-повідомлення, які були направлені на його фінансовий номер, здійснив авторизацію.

Цього ж дня по карті № НОМЕР_1 відповідачем здійснено 5 транзакцій по списанню грошових коштів на загальну суму 9 495, 70 грн., що підтверджується випискою про рух коштів.

02 грудня 2014 року грошові кошти за однією із цих транзакцій в сумі 1899,14 грн. повернуті відповідачу.

Згідно з п.14.3. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів і порядок здійснення операцій з їх використанням визначені Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення №705).

Згідно з пунктом 14.12. статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктом 1 розділу VI Положення №705 користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Пунктами 2, 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Відповідно до п.7 розділу Х Положення № 705 контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків. За змістом п.6 розділу VI Положення № 705 та п.14.6. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

22 грудня 2014 року відповідач за допомогою телефонного дзвінка на номер 3700 повідомив про нездійснені ними транзакції по переказу та зняттю коштів та попросив заблокувати платіжну карту. Блокування карти виконано того ж дня.

Листом ПрАТ «Телесистеми України» від 18.11.2016 року (а.с. 87) від 3255 підтверджено про надходження SMS повідомлень на номер телефону НОМЕР_2 , прив`язаний до кредитного договору № б/н від 31.10.2011 року, об 22:56:01 год. 23:01:22 год., 23:06:15 год., 23:14:35 год., 23:22:58 год., 23:25:27 год. 28 листопада 2014 року із зазначенням паролю з 8 цифр. Водночас повідомлено: «Якщо Ви не здійснювали цю операцію, зателефонуйте:3700». Доказів того, що відповідач у цей день телефонував на 3700 матеріали справи не містять. Операція була здійснена шляхом введення паролю з 8-ми цифр, які кожного разу були різними. Зазначене дає підстави для висновку, що ідентифікація відповідача була проведена належним чином.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги подану відповідачем виписку ПрАТ «Київстар» про ненадходження до нього таких SMS повідомлень від позивача (а.с. 117), оскільки така охоплює час 28.11.2014 року з 09:00 год. до 18:00 год., тоді як спірні операції по переказу коштів були підтверджені введенням одноразового 8-цифрового паролю з 22:56:01год. по 23:25:27 год. 28.11.2014 року.

Будь-які інші докази щодо спірних транзакцій не надані і на даний час надані бути не можуть, у зв`язку з давністю подій, що вбачається із Рапорту т.в .о. заступника начальника ВПК у Львівській області Карпатського управління кіберполіції Національної поліції України від 20.09.2016 року (а.с.124).

Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем також надано не було.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що спірні платіжні операції на суму 7 596, 56 грн. були здійснені 28 листопада 2014 року з використанням електронного платіжного засобу, з його електронною ідентифікацією та ідентифікацією його власника, оскільки здійснення платежів через систему інтернет-платежів " WM FACTOR MONEY ORD " можливо лише шляхом коректного вводу номеру карти, строку дії карти, CVV2 код карти, підтвердженням платежу в програмі 3-D Secure (введення коду безпеки платежів - отп-паролі з смс-повідомлення, направлених на фінансовий номер відповідача), що дає підстави вважати, що відповідачем відповідно Положення № 705, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» здійснено електронну ідентифікацією платіжного засобу (введено номер карти, строк дії, CVVкод) та здійснено ідентифікацію власника карти (введено коректні ОТП-паролі, відправлені через СМС-повідомлення на йогофінансовий номер), й Банк за його розпорядження виконав платіжні доручення.

Визначення поняття «помилковий переказ» та «неналежний переказ» міститься у п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні. Помилковий переказ це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі, тобто у випадках наявності вини банку або ініціатора переказу у здійсненні платежу.

У даному випадку списання коштів відбувалось з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, що в розумінні п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», не є неналежним переказом, а тому й п. 6 розділу VI Положення, як підстава для негайного відновлення банком залишку коштів на рахунку користувача, в даному випадку застосовано бути не може, оскільки доказами, надані позивачем спростовується припущення відповідача про несанкціонованість списання коштів з рахунку відповідача.

Крім того, винною особою за переказ коштів, здійснений 28.11.2014 року за завдані збитки є отримувач переказу, й відповідальність за ризик збитків від здійснення операцій несе користувач, а не банк.

До того ж, з урахуванням проведеної банком належної ідентифікації відповідача, банк не несе відповідальності за шахрайські дії зроблені в мережі Інтернет.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зроблено висновок про те, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 6-24548св18) зроблено аналогічний висновок, відповідно до якого саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи, не дав їм належної правової оцінки, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту з тих підстав, що списання грошових коштів з карткового кредитного рахунку відповідача відбулося не за його розпорядженням, як власника рахунку, а тому він не повинен нести за такі операції майнову відповідальність у вигляді повернення кредиту, процентів, сплати комісії та штрафів.

Оскільки судом встановлено як використання позичальником запропонованого банком ліміту кредитування, так і часткове його погашення за картками в межах договору, проведення оспорюваних відповідачем транзакцій з використанням електронного платіжного засобу, з його електронною ідентифікацією та ідентифікацією його власника, тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції у цій частині скасувати та ухвалити нове про стягнення з відповідача в користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7 905 грн. 01 коп.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови таких договорів розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив також стягнути заборгованість по процентах за користування кредитними коштами, пенею і комісією та штрафи у фіксованій частині та процентній складовій.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, комісії, пені та штрафу, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, а також Довідку про умови кредитування. Проте, як на Умовах та правилах надання банківських послуг, так і на Довідці про умови кредитування відсутні підписи відповідача ( а.с.7-32).

Таким чином матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг та Довідку про умови кредитування розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про відкриття рахунку.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг та довідку про умови кредитування, їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволені позову в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, за пенею та комісією, а також штрафів - фіксованої та процентної складових підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог з наведених вище підстав.

Пунктом другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду належить скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «Приватбанк».

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи встановлено, що при поданні позову ПАТ КБ «Приватбанк» сплачено 1378, 00 грн. судового збору (а.с.1), а за подання апеляційної скарги - 1 515 грн. 80 коп. (а. с. 99). За подання касаційної скарги відповідачем ОСОБА_1 було сплачено 1653 грн. 60 коп. (а.с. 140).

Разом з тим, частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення позову, до стягнення з відповідача ОСОБА_1 підлягає 1 128, 80 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги. Разом з тим, з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 645 грн. 03 коп. за подання касаційної скарги, пропорційно до задоволеної вимоги.

Отже, з урахуванням вимог ч. 10 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 483 грн. 77 коп.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 27 квітня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ІПН: НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ), яке є правонаступником Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.10.2011 року в сумі 7 905 грн. 01 коп. (сім тисяч дев`ятсот п`ять ) грн. 81 коп. - тіла кредиту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ІПН: НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ), яке є правонаступником Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», 483 грн. 77 коп. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.