ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 632/1740/19 Головуючий суддя І інстанції Росоха А. В.
Провадження № 22-ц/818/1633/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Росоха А.В., по цивільній справі Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

17 жовтня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 17 квітня 2008 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 590,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, є складовими частинами укладеного між сторонами договору, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Проте, відповідач не повернув банку кредитні кошти, не сплатив відсотки за їх користування, а також інші витрати відповідно до умов договору, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31 серпня 2019 року має заборгованість у сумі - 48 442, 45 грн., яка складається з наступного: 497,11 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 40 621,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 779,11 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2 294,88 грн. - штраф (процентна складова).

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 17 квітня 2008 року у розмірі 48442,45 грн та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором № б/н від 17.04.2008 року в загальній сумі 497 (чотириста дев`яносто сім) грн. 11 коп. та судовий збір в сумі 19 грн. 79 коп.

В іншій частині заявлених вимог у задоволенні відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з відповідачки судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи погоджений сторонами розмір відсотків за користування кредитом - 3,00% за місяць, про що зазначено в Заяві від 17.04.2008р, яка додавалась до позову, де зазначено розмір бажаного кредитного ліміту на день підписання, тип кредитної картки «Універсальна» 30 днів пільгового кредиту, базова процентна ставка - 3,00% на залишок заборгованості, дату отримання карти та ПІН-коду до неї, нарахування штрафу за порушення зобов`язань за договором в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Суд першої інстанції неналежним чином вивчені надану до позову Заяву від 17.04.2008, підписану відповідачем, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та штраф.

У даній справі не може братися до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплаті відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорював ся та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Вказав, що відсутність підпису боржника - відповідача на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає у тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Зазначив, що само по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин, що викладено у правовому висновку Верховного Суду, постанова від 28.03.2019 по справі № 428/2873/17.

Оскаржене рішення суду порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки суд проігнорував важливу ознаку кредитної операції надання її за рахунок залучених кредитних коштів, а звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором який є дійсний та ніким не оспорений, може становити економічну небезпеку для країни, оскільки Приватбанк - найбільший за розмірами активів український банк та є одним з трьох системно важливих банків в Україні у 2018 році та є одним з трьох державних банків, на які поширюється державна гарантія повернення 100% вкладів фізичних осіб.

З наведених підстав представник АТ КБ «Приватбанк» просить у скарзі скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 11.12.2019 в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та штрафу та задовольнити вимоги банку в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та штрафу та задовольнити вимоги банку у цій частині. В іншій частині рішення суду не оскаржується і судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України не перевіряється.

У письмових поясненнях від 30.03.2020 представник банку наполягав на доведеності доводів скарги та надав додатковий розрахунок заборгованості за відсотками, яка підлягає до стягнення у сумі 712,96 грн., а також - штрафу, який складає 250 + 60,50 = 310,50 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшов.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія виходячи зі змісту спору, ціни позову та відсутності підстав для дослідження нових доказів, вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у передбачених ст. 367 ЦПК України межах, вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення згаданим вимогам закону відповідає.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що позивач не довів належним чином, який зміст мали Умови та Правила надання банківських послуг з якими ознайомився та погодився відповідач при поданні заяви-анкети про укладення договору кредиту щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Суд при цьому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в аналогічній за обставинами справі у постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 про те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, тому відсутні підстави вважати, що при укладенні у такий спосіб договору кредиту АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк; на рішення Конституційного суду України від 22 листопада 1996 року у справі № 1-12/2013 про те, що з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача, як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду та необхідністю у врахування у даній справі згаданих висновків щодо застосування відповідних норм права, що викладені у згаданих постанові касаційного та рішенні Конституційного Суду України.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України зазначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судом встановлено, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 17.04.2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , станом на 15.08.2019 року рахується заборгованість - 48 442, 45 грн., яка складається з наступного: 497,11 грн. - заборгованість за тілом кредиту;40 621,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 779,11 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2 294,88 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.14-16).

Згідно заяви позичальника працівником Банку було оформлено платіжну кредитну картку номер НОМЕР_1 (а.с.17).

У заяві-анкеті позичальника від 17.04.2008 зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Заяву-анкету позичальника - відповідача у справі, в якій зазначено, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, та своїм підписом підтверджує факт отримання ним інформації про умови кредитування у Приватбанку та його місцезнаходження. Він погодився, що згадана заява-анкета разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг. У заяві-анкеті також зазначено, що відповідач своїм підписом підвередив, що він отримав кредитну карту і ПІН. Згідно заяви позичальник просив встановити йому кредитний ліміт в сумі 500 грн. під базову процентну ставку 3% на місяць на залишок заборгованості, за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звертатися до суду, позичальник має сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (а.с. 17).

Окрім згаданої заяви-анкети позивач надав до суду Умови та Правила надання банківських послуг, в яких викладені умови обслуговування платіжних та кредитних карт Банку, зобов`язання та права банку та клієнта, відповідальність сторін, правила користування платіжною карткою, які підписані лише Головою Правління Банку Дубилет А.В. , без зазначення їх дати (а.с. 18-23).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем докази не підтверджують умови укладення договору кредиту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України необхідно вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст. 638 ЦК України:

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згадана заява-анкета від 17.04.2008 підписана відповідачем ОСОБА_1 за своїм змістом є зверненням до банку про укладення договору кредиту на згаданих умовах про кредитний ліміт, проценти та відповідальність за порушення грошових зобов`язань позичальником, про укладення договору відповідно до наданих позичальнику у письмовому вигляді Умов та Правил, Тарифів Банку, а також - розпискою про отримання відповідачем кредитної картки номер НОМЕР_1 (а.с. 17).

При цьому серед наданих до суду першої інстанції доказів відсутні належні, допустимі та достовірні письмові докази про зміст саме тих Умов та Правил, а також Тарифів, про які зазначено у заяві-анкеті, під які кредитор надав позичальнику кредитну картку. Заява-анкета не містить прямих зобов`язань банку надати кредит під зазначені у заяві проценти і відповідальність та відсилає в цьому питанні до Умов та Правил, які всупереч прямій забороні ст. 1055 ЦК України не були підписані позичальником (а.с. 17).

Відповідно до правила ч. 6 ст. 81 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів відхиляє наведені доводи скарги щодо необхідності врахування цих доказів на користь доводів про стягнення відсотків за користування кредиту та відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Колегія суддів перевіряючи доводи скарги щодо доведеності розміру нарахованих банком процентів за користування кредитним коштами та відповідальності за порушення кредитних зобов`язань також не може взяти до уваги наданий банком розрахунок кредитної заборгованості, який не є належним та допустимим доказом у розумінні вимог Закону України «Про бухгалтерський облік» (а.с. 6-9).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між

банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Таких документів до суду першої інстанції позивачем всупереч процесуального обов`язку подано не було.

Оцінюючи в межах доводів скарги наданий позивачем розрахунок заборгованості колегія суддів доходить висновку, що він також не відповідає вимогам, які висуваються до бухгалтерських документів у п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 566 від 30.12.1998 року щодо належних відомостей і даних про дату, місце і час складання первинного документа; про посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення банківських операцій та правильність її оформлення; посади, прізвища та підписи осіб, які складали виписку.

Виписку з рахунку відповідача, який є належним та допустимим доказом на підтвердження існування дійсної заборгованості за процентами АТ КБ «ПриватБанк» до суду всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надав.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на процесуальний обов`язок позивача вчасно надавати до суду першої інстанції належні і допустимі докази, що передбачено ст. 83 ЦПК України. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, ч. 4 ст. 83 ЦПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції відхиляє наведені у скарзі доводи щодо нерелевантності врахованої судом першої інстанції касаційної практики, з посиланням на їх нерелевантність внаслідок відсутності у даній справі заперечення відповідача проти позову та факту підписання ним договору кредиту на заявлених у позові умовах.

Позивач належним чином не довів, що відповідач при підписанні заяви про отримання кредитної картки 17.04.2008 ознайомився саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами витяг з яких наданий до суду позивачем, які сторонами не підписані.

Відсутність заперечень відповідача щодо укладення договору кредиту, про що зазначив банк в доводах скарги, не заперечує застосуванню згаданої правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, ухваленої за наслідками аналогічної за обставинами порядку укладення договору кредиту справи.

Сама по собі відсутність у справі заперечення відповідача проти позову у даному випадку не має доказового значення, оскільки згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України Банк звільнюється від процесуального обов`язку доказування змісту договору кредиту та факту його порушення лише у разі визнання відповідачем таких обставин справи та за умови, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У справі відсутні заяви чи пояснення відповідача про визнання обставин, які позивач навів в якості підстав свого позову.

Крім того, виходячи з тягаря доказування у спорах щодо невиконання умов договору, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростовувати є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципів пропорційності та змагальності, передбачених у ст.ст. 11, 12 ЦПК України.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що є вимогою ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

У даному випадку неможливо поза розумним сумнівом та з належною для стороннього добросовісного спостерігача достовірністю з`ясувати належність доданого позивачем до справи доказу - витягу з Умов і Правил, тому колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність того факту, до яких істотних умов договору приєднався позичальник при підписанні анкети-заяви, текст якої не містить істотних у розумінні ст. 1054 ЦК України умов договору кредиту.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту укладення кредитного договору учасниками справи на зазначених у підставах позову умовах, та відповідно до норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України правильно врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 342/180/17.

Тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недотримання позивачем вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» № 1023-XII про належне повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Колегія суддів також відхиляє доводи скарги про врахування загальних та міжнародних правил кредитування під проценти, оскільки позивач не довів, що договір кредиту був укладений на таких умовах.

Згідно ст. 536 ЦПК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У даній справі банк не заявляв вимог, які ґрунтуються на передбаченій у ч. 1 ст. 1048 ЦК України нормі про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України перебувають поза межами апеляційного перегляду справи. Суд апеляційної інстанції з цих підстав відхиляє доводи скарги про доведеність стягнення процентів згідно умов договору кредиту, ст. 1054 ЦК України, що не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Доводи скарги щодо фатальних наслідків для банківської системи від несплати процентів за користування кредиту колегія суддів відхиляє, оскільки вони стосуються питання кредитної політики банку, аналіз якої перебуває поза межами апеляційного розгляду цієї справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,

Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» -- залишити без задоволення.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2019 рокув оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.