Постанова

Іменем України

21 грудня 2020 року

м. Київ

справа №242/6386/18

провадження №61-6648св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - регіональна філія «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 14 березня 2019 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Мироненко І. П., Биліни Т. І.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду до регіональної філії «Донецька залізниця» (далі - РФ «Донецька залізниця») публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі -

ПАТ «Укрзалізниця») з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі

10 421,46 грн та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 60 085,76 грн.

Позов мотивовано тим, що 15 серпня 2005 року позивач прийнята на роботу оператором чергового по станції Мушкетове ДП «Донецька залізниця». 25 липня 2016 року з ДП «Донецька залізниця» переведена до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

04 травня 2017 року позивач звільнена за угодою сторін, проте у день звільнення з нею не проведено розрахунок, заборгованість із заробітної плати не виплачена.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського районного суду Донецької області від 20 грудня 2018 року у складі судді Черкова В. Г. позов задоволено частково.

Стягнуто з Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати за період березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року в загальній сумі 10 421,46 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Наданий суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції врахував розрахунки заробітної плати, надані позивачем, та стягнув заборгованість по невиплаченій заробітній платі: за березень 2017 року в сумі 3774,68 грн, за квітень 2017 року в сумі 2241,35 грн, за травень 2017 року в сумі 4405,43 грн, всього 10421,46 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 13 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями і припинилося провадження господарської діяльності, унеможливило ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

У цій частині вимог суд першої інстанції врахував позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц (провадження № 61-36747св18) та дійшов висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» задоволено. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що факт виконання певної роботи позивачем впродовж спірного періоду з 01 березня

2017 року по 03 травня 2017 року будь-якими належними і допустимими доказами в розумінні частини шостої статті 95 ЦПК України не підтверджений. Відповідач з об`єктивних причин позбавлений можливості підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед позивачем, адже первинні документи, необхідні для нарахування заробітної плати та всіх інших платежів, що належать до виплати працівникам при звільненні, зберігалися в бухгалтерії підприємства в адміністративній будівлі (м. Донецьк), оскільки використовувалися в оперативній діяльності останнього.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог про стягнення заробітної плати та відмовив у задоволенні цих вимог.

З урахуванням висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягали задоволенню з інших підстав, ніж відмовлено судом першої інстанції. Однак, у зв`язку із відсутністю скарги відповідача на рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові, суд апеляційної інстанції залишив його без змін в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погодилась з висновками суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої заробітної плати з підстав не доведення цих вимог та подання позивачем розрахунки заробітної плати за період з березня по травень 2017 року, які не підписані і не містять вказівок на посадову особу, яка їх скала, не завірені жодним чином, суперечать положенням частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідач має електронний документообіг, облік робочого часу здійснювався в тому числі за допомогою автоматизованої системи бухгалтерського обліку, тобто всі дані, необхідні для нарахування та виплати заробітної плати працівників, а також фактична можливість у відповідача для надання вищевказаних довідок є у наявності.

В порушення положень статей 115, 116 КЗпП України, якими передбачено, що відсутність заборгованості перед працівником має довести саме роботодавець, суд апеляційної інстанції врахував доводи відповідача, згідно яких у зв`язку із відсутністю первинної документації на підконтрольній Україні території підрозділ не має можливості надати або підтвердити: довідку про розмір нарахованої заробітної плати за період з березня 2017 року по день звільнення; довідку про наявність та розмір інших грошових виплат.

Апеляційним судом не враховано, що Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не передбачено особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Посилання відповідача на складність проведення розрахунку з тих підстав, що фактичне місце роботи позивача знаходилося в зоні проведення антитерористичної операції (в м. Донецьк Донецької області) та складність сполучення в межах регіональної філії, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є безпідставними, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а також ведення бухгалтерського, податкового обліку покладено роботодавця, а не на працівника.

Відповідач належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у документах щодо заборгованості по заробітній платі, наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені у них є недостовірними.

Відповідно до статті 10 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Проте такий сертифікат відповідачем суду не наданий.

Науково-правовий висновок від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, на який відповідач посилається в обґрунтування своїх заперечень про відсутність вини підприємства, та зазначені у ньому форс-мажорні обставини не є підставами для звільнення підприємства від відповідальності, оскільки він має консультативний характер і не є обов`язковим для суду.

Апеляційним судом не надано належної оцінки тим обставинам, що права позивача, передбачені статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, є порушеними, довідка про заробітну плату (дохід) доведено завіреною певним чином, розрахунки приведено у позовній заяві, а отже підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив

ОСОБА_1 на подану нею ж касаційну скаргу.

Вказаний відзив колегія суддів не приймає до уваги, оскільки він не відповідає вимогам частини четвертої статті 395 ЦПК України, оскільки не містить доказів надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Крім того, позивачем подано клопотання про заміну відповідача на підставі частини першої статті 33 ЦПК України (в редакції, чинній

до 15 грудня 2017 року).

Клопотання мотивовано тим, що назва ПАТ «Українська залізниця» змінена на акціонерне товариство «Українська залізниця», що є підставою для заміни відповідача на належного відповідача - акціонерне товариство «Українська залізниця».

Відзив на касаційну скаргу відповідачем до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Аналогічна норма міститься статті 30 Закону України «Про оплату праці», яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

У справі, яка переглядається установлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця», була переведена до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця»

ПАТ «Укрзалізниця» та звільнена за угодою сторін 04 травня 2017 року.

Відповідно до статті 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

За змістом положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами першою, другою, четвертою, шостою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

На підтвердження заявлених вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати позивач подав роздруківки розрахунку заробітної плати за березень, квітень, травень 2017 року. Проте вказані роздруківки не підписані, не містять вказівок на посадову особу, яка їх складала, не завірені жодним чином. Із наведених документів не вбачається джерело їх походження та виконання.

При цьому, у справі установлено, що з 20 березня 2017 року у працівників підприємства - відповідача немає доступу до адміністративної будівлі, виробничих об`єктів, документації підприємства, в тому числі, пов`язаної з нарахуванням заробітної плати.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій в частині стягнення невиплаченої заробітної плати, апеляційний суд, дав належну оцінку наданим позивачем розрахункам заробітної плати за спірний період та виходив з того, що вони не відповідають засадам належності і допустимості доказів, врахував, що відповідач з об`єктивних причин - форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) позбавлений можливості підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед позивачем, а факт виконання певної роботи останнім впродовж спірного періоду з 01 березня 2017 року по 03 травня 2017 року будь-якими належними і допустимими доказами в розумінні частини шостої статті 95 ЦПК України не підтверджений, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність цих вимог і з цих підстав відмовив у їх задоволенні

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність належних, допустимих та достовірних доказів нарахування заробітної плати позивачу за спірний період, оскільки матеріали справи не містять інформації, на підтвердження вказаних вимог.

Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження

№ 61-36644св18).

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку позивача свідчить про нарахування і невиплати їй заробітної плати за період з березня по травень 2017 року.

Апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Клопотання позивача про заміну відповідача задоволенню не підлягає, оскільки на стадії касаційного перегляду судового рішення процесуальним законом Верховний Суд не уповноважений вирішувати питання заміни неналежного відповідача належним.

Крім того, позивач просить замінити ПАТ «Українська залізниця» на АТ «Українська залізниця». Тобто, клопотання стосується однієї й тієї ж юридичної особи, назву якої змінено.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко