ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/851/20 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 305010300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ходоровський М. В., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 07 липня 2020 року (ухвалене суддею Ковтунович О.В., повний текст якого складено 07 липня 2020 року) у цивільній справі № 607/28482/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Прокуратури Тернопільської області про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позову вказав, що 09.07.2018 року по справі №609/23/16-к у кримінальному провадженні № 0000106 Шумським районним судом було прийнято вирок, у відповідності до якого його виправдано у зв`язку із недоведеністю в його діях складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 190 КК України. Вказаний вирок залишено без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 28.11.2018 року та ухвалою Верховного Суду від 19.09.2019 року.

Під час досудового слідства і суду у вказаному кримінальному провадженні щодо нього було застосовано ряд процесуальних дій, які обмежували його права.

Таким чином, внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду йому було заподіяно матеріальної та моральної шкоди.

Внаслідок початку кримінального провадження його було звільнено зі служби з органів внутрішніх справ, до нього застосовувались запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту, неодноразово змінювались підозри та обвинувальні акти, провадження у справі тривало в цілому більше 4 років, що змінило звичний для нього спосіб життя, змусило його шукати нову роботу, відстоювати свою честь та гідність перед колишніми колегами по роботі, родичами, друзями, доказуючи свою невинуватість. Внаслідок застосування запобіжних заходів він був позбавлений можливості вільно пересуватись в межах України та закордон, за ним постійно здійснювався нагляд органами внутрішніх справ з метою перевірки дотримання запобіжних заходів.

З моменту оголошення йому підозри 30.09.15 року до моменту прийняття Верховним Судом постанови від 19.09.19 року минуло 48 місяців. Станом на час звернення заявника до суду розмір мінімальної заробітної плати становить 4173 гривень, у зв`язку з чим мінімальний розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншим за 200304 гривень.

З огляду на безпідставність порушення кримінального провадження за ч. 3 ст. 368 КК України, що дало змогу одержати органу досудового розслідування ухвали суду та постанови прокурора про застосування негласних слідчих (розшукових) дій, неодноразові зміни обвинувального акту, тривалі у часі запобіжні заходи, тривалість його перебування під слідством і судовим розглядом, характер обвинувачень, зміни у його стосунках завдали йому істотної моральної шкоди, розмір компенсації якої він оцінює в 500000 гривень.

ОСОБА_1 оплачено витрати на юридичну допомогу в розмірі 70000 гривень.

У зв`язку із вищевикладеним, ОСОБА_1 просив стягнути з державного бюджету на його користь 70000 гривень матеріальної та 500000 гривень моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури суду кримінального провадження №0000106.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 07 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 179017 грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Вказав, що рішення суду в частині відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди не відповідає характеру і тривалості змін, яких зазнав позивач внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування.

Зазначив, що судом безпідставно відмовлено у стягненні витрат на надання юридичної допомоги, оскільки позивачем надано усі необхідні докази понесення таких витрат.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Додатково пояснив, що загалом розгляд справи тривав більше трьох років. З січня по грудень 2016 року справа розглядалась Шумським районним судом та закінчено розгляд винесенням виправдувального вироку. За наслідками апеляційного розгляду виправдувальний вирок суду скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження. Новий розгляд справи тривав з травня 2017 року по липень 2018 року і Шумським районним судом знову постановлено виправдувальний вирок, який ухвалою апеляційного суду від 28.11.2018 року та постановою Верховного Суду від 19.09.2019 року залишено без змін.

В суді першої інстанції при кожному розгляді справи відбувалося більше 25 судових засідань, допитувалось близько 30 свідків, розгляд справи неодноразово відкладався через неявку потерпілої (кожного місяця в суді першої інстанції відбувалося по 2-3 судових засідання).Розгляд апеляційної скарги прокурора відбувався протягом 2-3 судових засідань..

Суд першої інстанції невірно застосував норми ст. 137 ЦПК України, оскільки до застосування підлягав спеціальний закон №266/94-ВР.

Договір про надання правової допомоги знаходиться в матеріалах кримінального провадження і головуючому було відомо про тривалість розгляду справи, оскільки він розглядав дане кримінальне провадження.

Представники відповідачів апеляційну скаргу заперечили. Вказали, що рішення суду є законним і обґрунтованим та підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Зазначили, що позивачем не доведено розмір понесених ним витрат на юридичну допомогу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що вироком Шумського районного суду Тернопільської області від 09.07.2018 р., ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явлених обвинуваченнях за ч.1 ст. 186 КК України та ч.2 ст. 190 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю в його діях складів кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 186 КК України та ч.2 ст. 190 КК України.

Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру адвокатом Авдєєнком В.В. прийнято від ОСОБА_1 на підставі надання допомоги у справі 609/23/16-к 30000 грн 29.02.2016 року, 5000 грн. 20.02.2017 року, 30000 05.05.2017 року, 5000 грн. 28.11.2018 року.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 28.11.2018 року, апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 09.07.2018 року, яким виправдано ОСОБА_1 в зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 190, ч. 1 ст. 186 КК України без змін.

Постановою Верховного суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19.09.2019 року, касаційну скаргу прокурора Ковальчука О.Р. залишено без задоволення та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 28.11.2018 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що розмір моральної шкоди, що підлягає компенсації на користь позивача, становить 179017 грн, а вимоги щодо стягнення моральної шкоди в більшому розмірі не підтверджені належними та допустимими доказами. Заявлені позивачем суми витрат, понесені внаслідок надання йому правової допомоги в сумі 70000 грн. не підтверджуються належними доказами.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Відповідно до статті 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік з 01 січня 2019 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 4723 грн (станом на момент вирішення справи).

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд першої інстанції на підставі належної оцінки поданих сторонами доказів, врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача під слідством та судом протягом 37 місяців та 28 днів в період із 30.09.2015 року по 28.11.2018 року, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 179017 грн., яка визначена з урахуванням конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду в частині відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди не відповідає характеру і тривалості змін, яких зазнав позивач внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування, колегія суддів оцінює критично виходячи з наступного.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди, встановлений Законом, не визначається єдиним та абсолютним і може бути збільшений судом, враховуючи обставини справи та ступінь моральної шкоди, яка завдана громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції не встановлено обставин, підтверджених належними і допустимими доказами для визначення компенсації моральної шкоди у розмірі більшому, ніж передбачено Законом.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на незгоді з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин в тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність підстав для стягнення на його користь за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди у розмірі більшому ніж визначений рішенням суду.

Норма частини третьої статті 13 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться, виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди.

Таким чином для того, щоб суд визначив відшкодування моральної шкоди у розмірі більшому ніж мінімальний розмір заробітної плати позивачу слід наводити конкретні обставини справи, які з їх врахуванням дадуть суду правові підстави для збільшення розміру відшкодування, однак позивачем не наведено таких обставин та такі не містяться в матеріалах справи.

Не наведено таких обставин і у апеляційній скарзі. Зокрема у апеляційній скарзі не зазначено позивачем на підтвердження своїх аргументів в чому саме полягає неправильність наданої судом оцінки установлених у цій справі обставин при визначенні суми відшкодування моральної шкоди та яким обставинам справи не дана вірна правова оцінка судом.

На підставі наведеного рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру завданої моральної шкоди відповідає вимогам Закону.

В той же час колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на надання юридичної допомоги.

Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

З метою визначення порядку застосування Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду затверджено Положення, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року № 106/1131 (надалі - Положення).

Відповідно до пункту 10 Положення до цих сум відносяться суми, сплачені громадянином адвокатському об`єднанню (адвокату), за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Як вбачається зі змісту статті 1 Закону № 266/94-ВР, завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Таким чином, зазначене законодавство передбачає відшкодування шкоди (витрат), понесених громадянином у зв`язку із поданням йому юридичної допомоги, у повному обсязі.

Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права.

Посилання суду на вимоги ст.ст. 136, 137 ЦПК України, зокрема не подання договору про надання такої допомоги, детального опису робіт, акту виконаних робіт є помилковим, оскільки позивач просить стягнути витрати не за розгляд справи у порядку цивільного судочинства, а за надання йому правової допомоги в кримінальному провадженні відповідно до вимог ст.1176 ЦК України та Закону України № 266/94-ВР.

Позивачем по справі подані належні та допустимі докази, щодо розміру понесених ним витрат на надання йому юридичної допомоги.

В суді апеляційної інстанції адвокатом позивача, який представляв його інтереси і в рамках кримінального провадження надано відповідні пояснення щодо поданих доказів та обсягу наданої позивачу юридичної допомоги.

Апеляційним судом встановлено, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 перебувало на розгляді в Шумському районному суді з 15.01.2016 року по 22.12.2016 року та закінчено розгляд винесенням виправдувального вироку. За наслідками апеляційного розгляду, який тривав з 20.02.2017 року по 12.04.2017 року, виправдувальний вирок суду скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження. Новий розгляд справи тривав в Шумському районному суді з 05.05.2017 року по 09.07.2018 року і Шумським районним судом знову постановлено виправдувальний вирок, який ухвалою апеляційного суду від 28.11.2018 року та постановою Верховного Суду від 19.09.2019 року залишено без змін.

Участь адвоката позивача у судових засіданнях під час розгляду кримінального провадження підтверджується вироками Шумського районного суду та апеляційного суду і не заперечується представниками відповідачів. Вартість наданої юридичної допомоги підтверджується договорами про надання правової допомоги та квитанціями до прибуткового касового ордеру.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги в цій частині знаходять своє підтвердження в матеріалах справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні витрат на відшкодування суми сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги, та ухваленню в цій частині нового рішення.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 07 липня 2020 року в частині відмови у стягненні витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 70000 грн за надання юридичної допомоги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ходоровський М.В.

Шевчук Г.М.