Номер провадження: 22-ц/813/2971/20
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»(правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 (третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія В`ячеславівна) про визнання недійсним іпотечного договору, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Тарасова А.В. 10 серпня 2017року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 (третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В.) про визнання недійсним іпотечного договору(а.с. 1-3).

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилалався на те, що за договором іпотеки від 08 лютого 2007 року він та ОСОБА_2 передали в іпотеку Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» майнові права на незакінчене будівництвом офісне приміщення, що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку АДРЕСА_1 , будівельний номер квартири АДРЕСА_2 . Однак, як зазначив позивач, на момент укладення спірного договору іпотеки майнові права на об`єкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки, оскільки були віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку», а спірний договір іпотеки був укладений 08.02.2007 року, тобто із порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення цього договору, оскільки вона не відносила майнові права до переліку об`єктів, які могли бути предметом іпотеки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір від 08 лютого 2007 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. Вилучено з Державного реєстру іпотек запис за реєстровим № 246 про іпотеку майнових прав на незакінчене будівництвом офісне приміщення, що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку АДРЕСА_3 (а.с. 63-67).

В апеляційній скарзі представник АТ «Укрсоцбанк»просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно не було застосовано наслідкі спливу строків позовної давності, і не враховано, що строк позовної давності повинен відраховуватись від дати укладення кредитного договору, тобто з 08 лютого 2007 року(а.с. 78-87).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року було залучено Акціонерне товариство Альфа-Банк до?участі у справі в якості правонаступника Акціонерного товариства Укрсоцбанк.

З матеріалів справи вбачається, що судова повістка про розгляд справи Одеським апеляційним судом 03 листопада 2020 року на 10 год. 45 хв., надіслана на адресу позивача ОСОБА_1 , вказану останнім у позовній заяві та апеляційній скарзі, повернулась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 3 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Згідно з ч. 6 цієї статті судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно зі ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

У разі відсутності учасників справи за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином.

З урахуванням наведених обставин, позивач вважається належним чином повідомленим про дату час та місце проведення судового засідання відповідно до положень ст.ст. 128, 130-131 ЦПК України.

Інші сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 03 листопада 2020 року сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що ОСОБА_1 звернувся до суду в межах трирічного строку, встановленого ч. 1 ст. 257 ЦК України, а відтак, строк позовної давності до його позовних вимог застосуванню не підлягає.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 692/Ф03.7/027, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 232000 дол. США, зі сплатою 12,75 % річних, строком користування до 06 лютого 2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 08 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були передані в іпотеку банку майнові права на незакінчене будівництвом офісне приміщення, що знаходиться на 1 поверсі в секції 2 жилого будинку АДРЕСА_1 , будівельний номер квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до приписів частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з статтями 1, 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного договору іпотеки) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Водночас, поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі відсутні.

Стаття 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного договору іпотеки) не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва були віднесені до предмета іпотеки Законом України від 25 грудня 2008 "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", яким були внесені зміни до Закону України "Про іпотеку", тоді як спірний договір був укладений 08 лютого 2007 року.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13, та від 20 квітня 2016 року № 6-2994цс15.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що під час укладення спірного іпотечного договору майнових прав від 08 лютого 2007 року, були порушені положення статті 5 Закону України "Про іпотеку" у редакції, яка була чинною на час їх укладення.

Однак, дійшовши вірного висновку про факт порушення оскаржуваним договором право позивача, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом поза межами строку позовної давності.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність починає перебіг після того, як особа, порушення прав якої мало місце, довідалася або могла довідатися про це порушення, а не після самого порушення.

Що стосується спірних правовідносин у справі, то у даному має бути застосовано трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України.

Колегія суддів вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач не мав об`єктивної можливості знати про порушення вимог закону при укладенні іпотечного договору, оскільки він не має юридичної освіти та необхідних знань для оцінки іпотечного договору та окремих його положень в поєднанні із ЗУ «Про іпотеку».

На підставі викладеного, суд дійшов до невірного висновку, що строк позовної давності повинен обраховуватись з 05 червня 2017 року, тобто з дня, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав під час надання йому правової допомоги за договором від 05 червня 2017 року.

Колегія суддів зауважує, що юридична необізнаність, яка стала перешкодою для звернення з даним позовом, не підтверджує викладені позивачем доводи про поважність причин пропуску строку позовної давності.

Згідно ст. 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суду з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», зазначено, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Варто відзначити, що за практикою Європейського суду з прав людини при застосуванні строків позовної давності йдеться про задавненість позовів і неповноту доказів через сплив часу.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Натомість у справі, що розглядається, позивачем не надано належних доказів того, що про порушення своїх прав він дізнався саме 05 червня 2017 року, тобто, більше ніж через 10 років після укладення оскаржуваного договору поруки - 08 лютого 2007 року, що свідчить про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом після спливу спливу позовної давності, що є самостійною відповідальністю позивача.

Застосовуючи наведені вище положення Цивільного кодексу України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, враховуючи характер спірних правовідносин, керуючись засадами здійснення цивільного судочинства, приймаючи до уваги, що юридична необізнаність, яка стала перешкодою для звернення з даним позовом, не може бути визнано поважною причиною пропуску позовної давності, колегія суддів доходить висновку щодо відсутності підстав для визнання причин пропуску позивачем строків позовної давності поважними.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України, та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Оскільки відповідачем у справі заявлено про сплив позовної давності, позивач звернувся з позовом після спливу позовної давності, обставини її пропуску, на які посилається позивач, не можна визнати поважними, то, відповідно, відсутні підстави для задоволення позову після спливу позовної давності.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про те, що судом першої інстанції помилково не було застосовано наслідки спливу строку позовної давності, оскільки наведені позивачем підстави не можуть бути визнані поважними в розумінні присів ч. 5 ст. 267 ЦК України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є таким, що був зроблений при неповному з`ясуванні усіх обставин, які мають суттєве значення для справи, тому оскаржуване рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 рокупідлягає скасуванню із ухваленням нового суду рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Також, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») суму судового збору, сплаченого апелянтом за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 920 гривень.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 (третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія В`ячеславівна) про визнання недійсним іпотечного договору - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») суму судового збору, сплаченого апелянтом за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 920 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 08 грудня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе