ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року

м. Харків

Справа № 635/2362/18

Провадження № 22-ц/818/718/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Маміної І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2019 року в складі судді Назаренко О.В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, який був уточнений 31 серпня 2018 року. Відповідно до уточненої редакції позовних вимог позивач просить здійснити поділ спільного майна-домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ; визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. А-2, веранди, мансарди, гаражу, погребу, каналізаційної ями, скважини та земельної ділянки загальною площею 0,207 га, яка розташована на території Вільхівської сільської ради по АДРЕСА_1 , право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №138 24.12.1994 року.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому 15.12.1989. Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.02.2017 шлюб позивачем та відповідачем розірвано, на теперішній проживають окремо, спільного побуту не ведуть, неповнолітній син проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами закінчено будівництво та введено в експлуатацію домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Позивачем було написано нотаріально завірену заяву від 27.12.2016 № 1091 про те, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 є об`єктом власності її чоловіка ОСОБА_2 та за рахунок спільних коштів та майна, належного їм на праві спільної сумісної власності, не набувалось. Однак, ОСОБА_2 виконувати обіцяне відмовляється, на теперішній час перебуває в цивільному шлюбі та проживає з теперішньою дружиною в спірному домоволодінні, чим фактично залишає неповнолітнього сина без житла. Тому, нотаріально завіреною заявою від 30.03.2018 №161 раніше подану заяву від 27.12.2016 № 1091, позивачем скасовано, оскільки вона була написана шляхом введення її в оману. Таким чином, вищезазначений житловий будинок являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача та відповідача.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнано право власності за ОСОБА_2 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що між сторонами в добровільному порядку було здійснено поділ майна подружжя. Домовленості про передачу частини житлового будинку ОСОБА_3 між сторонами не було. Жодного доказу в обґрунтування позовних вимог позивач не надала.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що між сторонами договір про поділ майна подружжя не укладався. Квартира АДРЕСА_2 була подарована чоловіком в період шлюбу та не має ніякого відношення до поділу спільного сумісного майна.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 1989 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства сторонами у справі закінчено будівництво та введено в експлуатацію домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджуються Актом про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 09.09.1996.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за сторонами по справі права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку в порядку поділу майна подружжя, суд виходив з доведеності та вмотивованості позовних вимог. Оскільки рішенням виконкому спірний житловий будинок прийнятий в експлуатацію, житловий будинок є складовою спільного майна подружжя, яке підлягає поділу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 321 ЦК України закріплений конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття прав на спірний будинок) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно до Прикінцевих положень СК України, прийнятого 10 січня 2002 року, зі змінами та доповненнями, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, положення якого застосовуються до тих правовідносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірний будинок) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права (ст. 3 КпШС України).

Відповідно до статті 16 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб тасім`ю України.

Статтею 17 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Статями 22, 28, 29 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірний будинок) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Отже, як вбачається з аналізу вказаних норм законодавства, які були чинними на час набуття права на житловий будинок, останній є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки є рівними, тому висновок суду першої інстанції є правильним.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наявні в матеріалах справи докази не містять доказів, що між подружжям була досягнута домовленість щодо розміру часток на спірний житловий будинок.

Установивши, що спірний житловий будинок був побудований подружжям в період шлюбу, а також враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що будинок є спільною власністю сторін у справі та згідно з приписами статті 70 СК України їхні частки є рівними, а тому правильно визнав за сторонами у справі право власності на Ѕ ідеальну частку спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що поділ майна подружжя було здійснено в добровільному порядку, належними, допустимими доказами у справі не підтверджено.

Так, 27 грудня 2016 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 .

27 грудня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області засвідчено підпис у заяві ОСОБА_1 згідно якої остання зазначала, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом особистої власності її чоловіка. За рахунок спільних коштів та майна, належного їм на праві спільної власності, це майно не набувалось. При цьому, ОСОБА_1 стверджувала, що ніяких прав на побудований дубинок не має та не буде ініціювати укладення договору про розподіл цього житлового будинку як спільного майна подружжя та позов про його розподіл не буде подавати.

В заяві мається відмітка, що заява підписана на підставі підпункту 3 частини 1 ст. 57 СК України.

Разом з тим, будівництво та прийняття будинку в експлуатацію було здійснено під час дії КпШС України.

Згідно ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

В подальшому, 13 березня 2018 року ОСОБА_1 подано заяву, згідно якої вона раніше подану заяву, на якій було засвідчено її підпис 27 грудня 2016 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою Ю.В. за реєстровим номером 1091, скасовує.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_2 не враховано, що існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявні в матеріалах справи докази не містять письмову угоду сторін щодо поділу майна або доказів підтверджуючих, що спірний будинок було збудовано за власні особисті кошти, що могло було враховано судом при визначенні часток подружжя при його поділі.

Посилання під час апеляційного перегляду справи, що спірний житловий будинок не підлягає поділу, оскільки на останній не зареєстровано право власності, висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відносини щодо права власності на нерухоме майно, які виникли до набрання чинності ЦК України від 2004 року, регулюються Цивільним кодексом Української РСР від 1963 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 3 вказаного вище Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

З наявних в матеріалах доказів вбачається, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 було побудовано ще в період з травня 1992 року по вересень 1996 року на земельній ділянці, яка була спеціально відведена та виділена для цього на підставі рішення виконкому Вільхівської сільської ради народних депутатів від 09 листопада 1994 року № 399, у встановленому законом порядку в 1996 році складено та затверджено акт введення будинку в експлуатацію.

08 вересня 1996 року органами технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

На час побудови нерухомого майна чинним законодавством, яке регулювало існуючий порядок в сфері реєстрації нерухомого майна були Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних осіб та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56.

Згідно п. 4.1 вказаних Правил до переліку правовстановлюючих документів належали, зокрема, акт про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та при наявності акта державної комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію.

За діючим на той час Цивільним кодексом України (від 1963р) та підзаконними нормативними актами набуття права власності на нерухоме майно у фізичних осіб не пов`язувалось із обов`язковою державною реєстрацію цього права її власником, а достатнім є лише отримання всіх передбачених законодавством документів, які підтверджують виникнення права власності.

Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено з 29 червня 1998 року. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року № 121.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

За таких обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 січня 2020 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді: І.В. Бурлака

О.В. Маміна