Номер провадження 22-ц/804/87/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі: головуючого судді: Мірути О.А., суддів: Космачевської Т.В., Соломахи Л.І.,
за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,
В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
В квітні 2012 року вони вирішили жити однією сім`єю. Оскільки у них не було власного житла, вони оселилися в квартирі її батьків за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєструвався 10 червня 2012 року.
Мешкаючи однією сім`єю, вони відкрили сумісний бізнес - «Салон краси «Єлен», який розташували в приміщені, належному її матері ОСОБА_3 Від цього бізнесу вони мали сумісні доходи.
Разом з ОСОБА_2 вони мешкали однією сім`єю без укладання шлюбу з квітня 2012 року за адресою: АДРЕСА_2 , вели спільне господарство, мали спільний бізнес і бюджет, сплачували комунальні платежі. На теперішній час вона продовжує мешкати за цією адресою, хоча зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
18.08.2012 року за сумісні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Стороною в договорі купівлі - продажу квартири є відповідач ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_2 зробив на неї заповіт.
24 лютого 2015 року вона та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладання шлюбу, про визнання права сумісної власності та поділ спільного сумісного майна задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без укладення шлюбу з квітня 2012 року, у визнанні права сумісної власності та поділу спільного сумісного майна відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що надані позивачкою докази в сукупності підтверджують, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з квітня 2012 року по день укладення шлюбу проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 , проводили разом дозвілля, вели спільне господарство, тобто у розумінні ст. 3 СК України, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
В частині позовних вимог про визнання права сумісної власності та поділ спільного майна, судом першої інстанції встановлено, що під час спільного проживання відповідачем ОСОБА_2 була придбана квартира та рухоме майно. Вирішуючи питання щодо можливості визнання вказаного позивачем майна спільною власністю подружжя та проведення його розподілу, суд, керуючись ст.ст. 60,63,69,70,71,74 СК України, виходив з того, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , так само як і меблі та побутова техніка, були придбані відповідачем через чотири місяці після розподілу майна з колишньою дружиною, за ціною значно меншою ніж у нього залишилося у власності грошей, що підтверджує ту обставину, що це майно придбано за кошти, які залишилися у відповідача після поділу майна з колишньою дружиною.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
У апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
Позивач ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку що все майно, яке є предметом спору, було придбане за кошти ОСОБА_2 , оскільки він не надав суду доказів про зняття грошей з банку, які залишилися у нього після поділу майна з попередньою дружиною. Крім того, підсумовуючи досліджені матеріали справи, суд зробив висновок щодо особистої власності відповідача тільки на квартиру, тому вважає, що з цього вбачається,
що меблі та побутова техніка були придбані за сумісні кошти.
Також вважає, що при встановленні факту та визначаючи час, з квітня 2012 року, суд не врахував, що на той час відповідач ще перебував у попередньому шлюбу, оскільки рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2012 року набрало чинності 02 травня 2012 року.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзив на апеляційну скаргу не надано.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити у повному обсязі, скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні просив апеляційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано, рішення набуло чинності 03.05.2012 року (а.с. 53).
За договором купівлі-продажу квартири від 18 серпня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В., зареєстрованим в реєстрі за № 4426 та довідкою КП «БТІ» № 2857-4/0.45/01 від 21.09.2019 року, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.58).
Відповідно до товарного чеку № СЛ013117 від 01 вересня 2012 року, ОСОБА_2 придбав пральну машинку вартістю 2861,00 грн.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 24 лютого 2015 року. (а.с.8).
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача, без укладення шлюбу, однак, визначаючи період з квітня 2012 року, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, а саме.
Відповідно до ч.1 ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
Сімейне законодавство, а саме частини 1 та 2 статті 21 Сімейного кодексу України чітко визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Тобто, неможливо встановити факт спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу у відповідний період, у який останній перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою.
Аналіз ч.2 ст. 3, ч. 1 та 2 ст.21, ст. 25, ч.1 ст.36, ст.74 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень статті 74 СК України необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі (ВС/КЦС, справа №759/4596/18, 25.04.2019).
З копії рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2012 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вбачається, що рішення набуло законної чинності 03.05.2012 року (а.с. 53).
Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що у квітні 2012 року відповідач ще перебував у попередньому шлюбі, що виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 без шлюбу з квітня 2012 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права сумісної власності та поділ спільного сумісного майна, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана відповідачем через чотири місяці після розподілу майна з колишньою дружиною за ціною значно меншою, ніж у нього залишилося у власності грошей, що підтверджує ту обставину, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які залишилися у відповідача після поділу майна з колишньою дружиною.
Так само меблі та побутова техніка були придбані відповідачем відразу після купівлі квартири на кошти, які він отримав від поділу майна з колишньою дружиною, що підтверджують численні товарні чеки, з яких вбачається, що покупцем товарів був саме відповідач ОСОБА_2 .
Такий висновок суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідає встановленим обставинам по справі, наданим сторонами доказам та нормам матеріального права.
За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Членів сім`ї пов`язують взаємні права та обов`язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сім`ї.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно із положеннями статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 23 суд при вирішенні спору між подружжям про майно має встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статі 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Отже, з вище наведеного вбачається, що за концепцією цивільного законодавства діє презумпція відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому положеннями ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини,якщо інше не встановлено законом.
За договором купівлі-продажу квартири від 18 серпня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В., зареєстрованим в реєстрі за № 4426 та довідкою КП «БТІ» № 2857-4/0.45/01 від 21.09.2019 року, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.58).
Із копій чеків та накладних вбачається, що за інше майно, що є предметом спору, сплачував відповідач ОСОБА_2 .
З пояснень представника відповідача вбачається, що спірне майно було придбано ОСОБА_2 за гроші, що зберігалися у індивідуальному сейфі на ім`я ОСОБА_2 в ПАТ «Державний ощадний банк України» і на які за ОСОБА_2 визнано право власності рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 квітня 2012 року у сумі 178000 доларів США, яка перевищує сукупну вартість спірного майна.
Відповідно до ч.1 ст.969 ЦК України банк може прийняти на зберігання документи, цінні папери, дорогоцінні метали, каміння, інші коштовності та цінності.
Чч.1,2 ст. 970 ЦК України передбачено, що банк може передати поклажодавцеві індивідуальний банківський сейф (його частину або спеціальне приміщення) для зберігання у ньому цінностей та роботи з ними. Банк видає поклажодавцеві ключ від сейфа, картку, що ідентифікує поклажодавця, інший знак або документ, що посвідчує право його пред`явника на доступ до сейфа та одержання з нього цінностей.
Ч.1 ст. ст. 971 ЦК України встановлено, що до договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).
З наведених норм слідчить, що отримання грошей, що зберігаються у індивідуальному сейфі, здійснюється поклажодавцем самостійно, на власний розсуд, без участі банка, що спростовує доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач не надав суду доказів про зняття грошей з банку, які залишилися у нього після поділу майна з попередньою дружиною.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 не надала суду належних, достатніх та допустимих доказів, які б спростовували доводи відповідача ОСОБА_2 та підтверджували факт того, що спірне нерухоме майно було придбано за їх сумісні кошти
Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції в частині позовних вимог про визнання права сумісної власності та поділ спільного сумісного майна, унаслідок чого суд дійшов до обґрунтованого та правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання права сумісної власності та поділу спільного сумісного майна.
Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі в частині безпідставності висновку суду щодо придбання спірного майна за кошти ОСОБА_2 , які залишилися у нього після поділу майна з попередньою дружиною, та відсутністю висновку суду щодо придбання меблів та побутової техніки, є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до п.4 ч.1статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції задовольняє частково, а рішення суду змінює в частині періоду встановлення факту проживання однією сім`єю без укладання шлюбу.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2019 року в частині періоду встановлення факту проживання однією сім`єю без укладання шлюбу змінити.
Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без шлюбу з 04 травня 2012 року по 23 лютого 2015 року.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 січня 2020 року.
Головуючий суддя: О.А.Мірута
Судді: Т.В. Космачевська
Л.І. Соломаха