Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

13 жовтня 2020 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: представника позивача - адвоката Кушніренко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить висилити відповідача разом з членами його сім`ї з квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що ОСОБА_1 будучи власником квартири АДРЕСА_1 не має можливості користуватися нею на правах власника оскільки в ній проживає відповідач. Позивач ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів щодо виселення сторонніх осіб з вказаної вище квартири, однак дії поліції позитивного результату не дали. За таких обставин, ОСОБА_1 вимушена була звернутися до суду із вказаним позовомза захистом своїх майнових прав.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові, проти заочного розгляду не заперечувала.

Відповідач у судове повторно засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ЦПК України,про причини неявку суд не повідомив, відзив проти позову до суду не направляв.

Відповідно до вимог ст.223 ч.4, 280 ЦПК України суд постановляє заочне рішення.

Суд, з`ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.09.2019р., виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шамрай О.І. за реєстром № 1121, громадянка Королевства Данії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка мешкає з адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованого у встановленому законом порядку в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є власником квартири АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи, а саме з листа департаменту Національної поліції від 11.03.2020р. № 350ад/41/11/7/02-2010 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 . Крім цього, Подільським УП ГУНП в м. Києві внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.

Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача звільнити квартиру позивача в добровільному порядку, яку він фактично займає.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України та ЖК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Судом встановлено, що кв. АДРЕСА_1 на законних підставах належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Диспозицією ч. 7 ст. 319 ЦК України визначено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Жодних доказів, які б зобов`язували позивача допустити до користування квартирою ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Ч. 4 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут (право користування чужим майном ст. 401 ЦК України) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

З матеріалів справи судом достовірно встановлено, що у даному конкретному випадку сервітут ОСОБА_2 на користування квартирою ОСОБА_1 не існував, у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 правового статусу як члена сім`ї позивача.

Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї власника належать дружина власника їх діти і батьки. Проте, ОСОБА_2 в порушення норм ст.ст. 76, 82 ЦПК України не надав жодних доказів, які б свідчили про родинні зв`язки з ОСОБА_1 .

Крім цього, ОСОБА_2 не надав доказів щодо укладення договору найму житла, а також доказів про реєстрацію у встановленому законом порядку на житловій площі позивача.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач проживає у вищевказаній квартирі, що є власністю позивача, без передбачених законом підстав.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 318 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Крім цього, суд також враховує і норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що проживання відповідача у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення ОСОБА_1 права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування квартирою, матеріали справи не містять.

Враховуючи зазначені вище обставини справи та досліджені докази у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 знайшов своє доведення у судовому засіданні, ґрунтується на чинному законодавстві.

Між тим, під час судового розгляду не встановлено факту зайняття спірної квартири відповідачем саме з членами сім`ї, а рішення суду не може бути постановлено щодо не визначеного кола осіб, а тому в частині вимог виселення членів сім`ї відповідача необхідно відмовити.

На підставі ст.141 ЦПК України суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею при подачі позову судовий збір в розмірі 768,40 грн.

На підставі викладеного, ч. 1 ст. 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України,ст.116 ЖК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 279, 280-282, 354 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

ВИРІШИВ:

Позов позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з жилого приміщення - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; паспорт НОМЕР_2 , виданий 22.11.2001 р. Обухівським РВ ГУ МВС України в Київській області) з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; паспорт НОМЕР_2 , виданий 22.11.2001 р. Обухівським РВ ГУ МВС України в Київській області) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Н.М. Ларіонова