Справа 206/6243/19
Провадження 2/206/177/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

15 вересня 2020 року у залі суду в м. Дніпрі Самарський районний суду м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді Сухорукова А.О.,

секретаря Ільїна І.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , за участю третіх осіб: ОСОБА_9 , Департамент адміністративних та дозвільних послуг Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивачів, представника позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло. У 1999 році за згодою всіх власників у квартирі позивачів було зареєстровано відповідача ОСОБА_6 разом з її на той час неповнолітнім сином ОСОБА_5 . Жодного дня відповідачі у квартирі не проживали, оскільки ОСОБА_6 проживала разом зі своїм чоловіком за іншою адресою. У 2012 році в квартирі позивачів без їх згоди була зареєстрована неповнолітня донька ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , а у 2014 році неповнолітня донька ОСОБА_6 ОСОБА_10 . У 2016 році, при оформленні субсидії, позивачі дізналися, що в квартирі зареєстровані неповнолітні діти відповідача ОСОБА_6 . У зв`язку із тим, що ОСОБА_6 зареєстрована у квартирі позивачів та отримує немалий дохід і соціальні виплати, позивачі не змогли отримати субсидію. Позивачі звернулися до відповідачів з проханням знятися з реєстраційного обліку та зареєструвати своє фактичне місце проживання, але відповідачі прохання проігнорували. На даний час зв`язок з відповідачами втрачений. З 1999 року відповідачі в квартирі фактично не проживають, наміру на це не мають, особистих речей відповідачів у квартирі немає і ніколи не було, за весь цей час комунальні послуги не сплачують, про стан квартири не цікавляться. У зв`язку із чим, позивачі просять визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 2-5).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, зазначила, що неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_10 зареєстровані без згоди позивачів, відповідачі не проживають в квартирі доволі довгий час, а деякі, як неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , зовсім не проживали ніколи.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, причини неявки до суду не повідомляли, про день та час судового засідання були належним чином повідомлені, про що міститься підтвердження у матеріалах справи (а.с. 85)

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

12.11.2019 позивачами подано дану позовну заяву (а.с. 2-5)

26.11.2019 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська зазначена позовна заява була залишена без руху, як таку, що не відповідала вимогам статей 175, 177 ЦПК України (а.с. 30).

09.12.2019 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання 9 січня 2020 року (а.с. 35).

09.01.2020 представником позивачів було заявлено клопотання про виклик свідків (а.с. 39).

09.01.2020 у підготовчому засіданні судом було долучено до матеріалів справи докази відповідно до клопотання представника позивачів (а.с. 40).

09.01.2020 у зв`язку з неявкою відповідачів по справі підготовче судове засідання було відкладено до 10.02.2020 року(а.с. 40).

10.02.2020 представником позивачів заявлено клопотання про витребування доказів та проведення судового підготовчого засідання без її участі (а.с. 47).

10.02.2020 у зв`язку з неявкою сторін по справі підготовче судове засідання було відкладено до 11.03.2020 року (а.с. 53).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2020 року витребувано з Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради інформацію про місце навчання ОСОБА_7 та місце виховання ОСОБА_10 (а.с. 54).

25.02.2020 на виконання ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2020 року Управлінням освіти Департаменту гуманітарної політики ДМР надано витребувану інформацію (а.с. 57-59).

11.03.2020 у зв`язку з неявкою відповідачів по справі підготовче судове засідання було відкладено до 02.04.2020 (а.с. 61).

02.04.2020 у зв`язку з неявкою сторін по справі підготовче судове засідання було відкладено до 14.05.2020 року (а.с. 66).

14.05.2020 представником позивачів заявлено клопотання про розгляд справи без її участі (а.с. 69).

14.05.2020 у зв`язку з неявкою сторін по справі підготовче судове засідання було відкладено до 16.07.2020 року (а.с. 70)

16.07.2020 представником позивачів заявлено клопотання про розгляд справи без її участі (а.с. 74).

17.07.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.08.2020 (а.с. 76).

13.08.2020 представником позивачів заявлено клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 74).

13.08.2020 у зв`язку з неявкою сторін по справі розгляд справи був відкладений до 15.09.2020 року

Оскільки у судові засідання відповідачі, повідомлені про дату та час судового засідання, не з`явились, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Під час розгляду справи судом заслухано представника позивача, допитано свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

15.09.2020 проголошену резолютивну частину рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних відносин.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 22 вересня 1998 року, виданого Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі розпорядження від 22 вересня 1998 року за № 7/659-98, позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Як вбачається з копії довідки №5856 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб від 04 жовтня 2019 року, за адресою: АДРЕСА_2 до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять: позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та третя особа ОСОБА_9 (а.с. 20)

Відповідно до копій актів обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 від 17.09.2019 року, підписаного жильцями буд. АДРЕСА_3 , підтвердженого директором КП «ЖХ Самарського району» ДГС ОСОБА_13 , відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не проживають за аресою АДРЕСА_2 (а.с. 22,21).

З копії відповіді КНП «ДЦПМСД№10» ДМР від 11.10.19 № 3/79 на адвокатський запит від 07.10.2019 року вбачається, що відповідачами ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 договори про надання послуг первинної медичної допомоги з сімейним лікарем КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» ДМР не укладались (а.с. 23).

Згідно копії акту обстеження умов проживання від 26.11.2019 року, на підставі заяви ОСОБА_3 з метою обстеження умов проживання ОСОБА_14 , проведено обстеження умов проживання дитини (дітей) з сім`ї ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що умови проживання задовільні, а за цією адресою проживають позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 38).

Відповідно до довідки, виданої КЗО «СЗШ №118 з поглибленим вивченням англійської та німецької мов і предметів природничо-математичного напрямку» ДМР від 19.02.2020 № 28 малолітня відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , навчається в 2-А класі КЗО «СЗШ №118» ДМР Індустріального району м. Дніпра (а.с. 58).

Відповідно до довідки КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 217» ДМР від 20.02.2020 01-16№13 малолітня відповідач ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає за адерсою: АДРЕСА_5 , є вихованцем КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №217» з вересня 2017 року по теперішній час (а.с. 59).

Також у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_11 під час допиту у судовому засіданні повідомила суду, що відповідач ОСОБА_6 вийшла заміж, довго не жила в квартирі, потім поверталася до квартири, з кінця жовтня 1999 року вони виїхали, її ніхто не виселяв, ОСОБА_6 в квартирі по теперішній час не проживає, дітей відповідача ОСОБА_6 в квартирі ніколи не було.

Свідок ОСОБА_12 під час допиту у судовому засідання повідомила суду, що після того, як відповідач ОСОБА_6 вийшла заміж, вона її не бачила, знає, що у відповідачки є малолітні діти, свідок зазначила, що бувала у спірні квартирі, сторонніх речей та дитячих речей в квартирі не бачила, ОСОБА_6 в квартирі давно не бачила, з квартири її не виганяли, вселитися до квартири вона не намагалася, свідок додала, що знає, що у матері її чоловіка є будинок.

Таким чином, судом встановлено, що за адресою реєстрації місця проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 відповідачі не мешкають, у вказаному будинку відсутні їх особисті речі та майно, участі у матеріальних витратах по утриманню будинку та сплаті комунальних платежів вони не беруть.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Так, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16.

Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71. 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Разом з тим, суд також виходить із того, що ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК Українипри вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Таким чином, фактично реєстрація являє собою лише фіксацію фактичного місця проживання особи.

В той же час, судом встановлено, що малолітні діти відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_10 зареєстровані без відома позивачів, в спірній квартирі ніколи не проживали, відповідач ОСОБА_6 заселити у квартиру їх не намагалась. Крім того, з наданої інформації з Департаменту гуманітарної політики управління освіти ДМР вбачається, що малолітні відповідачі мають фактичне місце проживання.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїй постанові від 04.07.2018 по справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відтак, з огляду на вищевикладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , які є малолітніми дітьми, в той же час керуючись принципом пропорційності, з огляду на те, що діти ніколи в квартирі не проживали, а наразі мають фактичне місце проживання, та на створення відповідачами перешкоди позивачам у вільному користуванні, володінні та розпорядженні власним нерухомим майном, суд вважає, що вимога позивача щодо визнання відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 підлягає задоволенню та це жодним чином не порушить права та інтереси дітей.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також, відповідно до вимог ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Абзацом 6 п.11 Постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від18.12.2009№ 14«Про судоверішення уцивільній справі» уразі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі дійсно не проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за місцем реєстрації відсутня домовленість між позивачами вищезазначеної квартири та відповідачами щодо строків відсутності, відповідачі не беруть участі у витратах по утриманню та проведенню ремонту, з заявами про усунення перешкод в користуванні житловою площею відповідачі не зверталися, тому їх слід визнати такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням, що є підставою для зняття їх з реєстрації за даною адресою.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, вислухавши доводи та пояснення представника позивачів, допитавши свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , врахувавши інтереси малолітніх відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , з урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування ст.8 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свободта ст. 1 Першого протоколу Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , треті особи: ОСОБА_9 , Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_6 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_7 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , свідоцтво про народження НОМЕР_2 ), ОСОБА_10 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , свідоцтво про народження НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , паспорт серії НОМЕР_4 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_6 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , паспорт серії НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 384,20 грн. з кожного, а всього 768,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2020 року.

Суддя А.О. Сухоруков