Справа № 710/1147/19
Провадження № 2/710/19/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.01.2020 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Бараненко А. В.,

представника відповідача Навроцької Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

02.09.2019 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій позивач просить застосувати наслідки недійсності договору оренди землі від 21.10.2010, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 зареєстрованого у Шполянському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Соболівській сільській раді Шполянського району Черкаської області 21.10.2010 року за № 53 та стягнути із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 44088 грн.

Свій позов мотивують наступним.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 25.03.2019 у цивільній справі № 710/485/17 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування договору оренди землі та застосування наслідків його недійсності (надалі - Рішення суду) визнано недійсним та скасовано договір оренди землі від 21.10.2010, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 . Відповідач зарахував на рахунок представника позивача по довіреності грошову суму в розмірі 13885 гривень, як компенсацію за користування земельною ділянкою за період із 2011 року по 2016 рік включно. При цьому Відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою до цього часу, отже Відповідач не відшкодував позивачу вартості того, що було ним отримано на виконання недійсного Договору оренди за період 2017-2019 років включно. Розрахунок вартості суми коштів які підлягають відшкодуванню становить 44088,00 грн., яка розрахована за формулою - 122 465,86 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки) х 12% х 3 роки (2017-2019 включно).

Відповідач подав відзив, в якому просив відмовити повністю в задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що Позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування заявлених вимог, та не подано належним чином обґрунтований розрахунок. Позивач кваліфікує свої вимоги, як збитки (у формі упущеної вигоди) обраховуючи її за період 2017-2019 роки (включно!) посилаючись на норми п. 288.5.2 ст.288 ПК України, беручи за основу нормативно грошову оцінку земельної ділянки від 24.07.2019 та максимально дозволений (12%) розмір річної суми орендної плати, що суперечить нормам ЗК України для визначення збитків. Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди у розмірі 44088,00 грн., базуються на розрахунку можливого прибутку і є теоретичним, побудованими на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджений належними і допустимими доказами. Також позивач не довів, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Позивачем не доведено факту наявності протиправної поведінки Відповідача, причинного зв`язку між поведінкою відповідача (діями чи бездіяльністю) Відповідача та заявлених до стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що внаслідок користування Відповідачем спірної земельної ділянки, настали негативні наслідки.

Крім цього відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

В обґрунтування поданої заяви відповідач зазначив, що позивач ще з 04.09.2008 р. об`єктивно був обізнаний у тому, що Відповідач користується земельною ділянкою за, що отримав кошти у вигляді авансу за відповідне користування. Згодом в жовтні 2015 Позивач вдруге беззаперечно довідався про порушення свого права та про особу (Відповідача), яка його порушила в розумінні ст. 261 ЦК України. Даний факт встановлений рішення Шполянського районного суду Черкаської області по справі №710/485/17 від 25.03.2019. Крім того, ухвалою від 25.03.2019 позовна заява ОСОБА_1 (подана 26.05.2017 р.) в частині застосування наслідків недійсності договору оренди та стягнення грошових коштів була залишена без розгляду за її заявою, що не є підставою для зупинення перебігу позовної давності ( ч.1 ст. 265 ЦК України). Виходячи з вищевикладеного є очевидним, що подана Позивачем позовна заява 02.09.2019 з пропущенням строку позовної давності.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 04.10.2019 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 21.11.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та вказав, що позов підтримує повністю.

У судове засідання представник відповідача з`явився, заперечував проти позову, аргументуючи свою позицію, яка аналогічна викладеному у відзиві на позовну заяву.

Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа підприємець 31.03.2006, номер запису: НОМЕР_1 020 000 0000 000743, основний вид економічної діяльності КВЕД 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і олійних культур. (а.с.7-9).

За даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ 019 від 19.07.2019 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,0129 га, кадастровий номер :03:003:0145, вид використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування Соболівська сільська рада, Шполянський район, Черкаської області. Дата державної реєстрації 27.09.2016. (а.с.10-15).

Згідно з рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 25.03.2019, яке набрало законної сили 11.06.2019, справа № 710/485/17, провадження № 2/710/36/19 визнано недійсним та скасовано договір оренди землі від 21.10.2010, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , зареєстрований у Шполянському районному відділенні Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Соболівській сільській раді Шполянського району Черкаської області 21.10.2010 за №53. (а.с.19-26).

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 24.07.2019 № 730/01/19-19 нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 3,0129, га, кадастровий номер № :03:003:0145, яка розташована за адресою: Соболівська сільська рада, Шполянського району, Черкаської області, становить 122 465,86 грн. (а.с.27).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права.

Вимогами ч.1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України).

Відповідно до п.(д) статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначено нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За змістом ч. 1 ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Згідно п. 32 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори щодо відповідальності добросовісного та недобросовісного набувача після витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні враховувати таке: недобросовісний набувач зобов`язаний повернути або відшкодувати власнику всі доходи, які він одержав або міг одержати за весь час володіння майном.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 справа № 6-3090цс15.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в справі 6-88цс13 від 02.10.2013.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Такий висновок міститься у рішенні Верховного Суду у справі № 629/4628/16-ц від 23.05.2018.

Згідно з ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, обов`язок сплатити суму безпідставного збагачення виникає в силу самого факту такого збагачення і не залежить від того чи стало воно результатом поведінки набувача чи потерпілого або третіх осіб, або сталось поза волею останніх. При цьому має значення лише сам об`єктивний результат: наявність безпідставного збагачення. Такий правовий висновок міститься у Постанові Вищого Господарського Суду України від 12.01.2017, справа №922/51/15.

За змістом пункту 4 частини третьої статті 1212 ЦК положення глави 83 ЦК застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат - він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав). На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за пунктом 4 частини третьої статті 1212 ЦК вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Такий висновок міститься у постанові Вищого Господарського Суду України від 12.04.2017, справа №922/207/15.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна, такий висновок міститься у постанові Верховного Суду, справа № 629/4628/16-ц від 23.05.2018.

Згідно до ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Предметом позову у цій справі є стягнення з користувача земельної ділянки безпідставно збережених коштів за фактичне користування без належних на те правових підстав користування земельною ділянкою.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 25.03.2019, яке вступило в законну силу 11.06.2019 у справі №710/485/17 було визнано недійсним та скасовано договір оренди землі від 21.10.2010, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Позивач, розраховуючи розмір відшкодування за позовом вказує суму 44088,00 грн., яка розрахована за формулою - 122 465,86 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки) х 12% х 3 роки (2017-2019 включно). В той же час позивачем не обґрунтовано саме розмір 12 % від нормативної грошової оцінки, що є неспівмірним із компенсацією за користування земельною ділянкою за період із 2011 року по 2016 рік включно, яку, як вказав позивач, відповідач зарахував на рахунок представника позивача по довіреності в розмірі 13885 гривень.

Крім того, суд вважає, о позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт користування належною на праві власності позивачу земельною ділянкою в період часу з 2017 по 2019 роки.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності ч.1. ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач подав заяву про застосування позовної давності у даній справі.

Щодо застосування строків позовної давності, заявлених відповідачем, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З а зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно абз.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та чи є позов обґрунтованим. Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Одночасно судом не може бути відмовлено у задоволенні позову і за недоведеністю, і з підстав пропуску позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі 337/2722/17 від 20 березня 2019 року.

Позивач просить стягнути кошти за користування земельною ділянкою за 2017- 2019 роки, тобто в даному випадку загальний строк позовної давності у три роки не пропущений.

Суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача, як фактичного користувача земельної ділянки, на користь позивача коштів, які без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки, відповідач зберіг у себе та які мав би заплатити позивачу є не обґрунтованими.

Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд залишає судові витрати за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись, ст.ст. 16, 216, 1212, 1214 ЦК України, ст. ст.156, 206 ЗК України, ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 133, 137, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Шполянський суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складене 30.01.2020.

Суддя Н.П. Побережна