печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Соколова О.М.,

при секретарі судових засідань - Омельчук Є.В.

справа № 757/45270/19-ц

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача-1: ОСОБА_3 .,

представника відповідача-2: ОСОБА_10.

представника відповідача-3: Козяр Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 757/45270/19-ц за позовом ОСОБА_1 до народного депутата ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до народного депутата ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у прямому ефірі Парламентського телеканалу «Рада» під час трансляції програми ІНФОРМАЦІЯ_2 на своєму брифінгу народний депутат України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , поширили недостовірну інформацію, яка шкодить діловій репутації, а також порочить честь і гідність позивача, а саме: народний депутат України ОСОБА_4 зазначив: ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_5 зазначив: «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Зазначена інформація, що поширена про позивача є такою що порушує його особисті немайнові права: принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію, а тому просить позов задовольнити у визначений ним спосіб.

23.09.2019 року від представника державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» надійшов відзив, в якому останній заперечував щодо задоволення позову в частині що стосується відповідача ДП «Парламентський телеканал «Рада».

24.09.2019 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив, в якому останній заперечував щодо задоволення позову, вказав що частина твджень є фактичними твердженнями,які є досовірними, а частина оціночними судженнями.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові.

У судовому засіданні представник відповідача-1 ОСОБА_3 , проти позову заперечував, вважаючи позов необгрунтованим, просив відмовити в його задоволенні.

У судовому засіданні представник відповідача-2 ОСОБА_10 . проти позову заперечував, вважаючи позов необгрунтованим, просив відмовити в його задоволенні.

Представник державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» в судовому засіданні Козяр Н.В. заперечувала щодо позовних вимог в частині виконання судового рішення, у випадку його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17)

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За змістом вимог ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Так, з матеріалів справи вбачається, що народним депутатом України ОСОБА_4 у програмі ІНФОРМАЦІЯ_2, що транслювалася ІНФОРМАЦІЯ_1 року у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», була поширена інформація, а саме:

«ІНФОРМАЦІЯ_3»;

«ІНФОРМАЦІЯ_3»;

«ІНФОРМАЦІЯ_4»;

«ІНФОРМАЦІЯ_4».

Крім того, ОСОБА_5 у програмі ІНФОРМАЦІЯ_2, що транслювалася ІНФОРМАЦІЯ_1 року у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», була поширена інформація, а саме:

«ІНФОРМАЦІЯ_5»;

«ІНФОРМАЦІЯ_6»;

«ІНФОРМАЦІЯ_7».

Факт поширення цієї інформації не спростовано відповідачами та підтверджується відеозаписом програми ІНФОРМАЦІЯ_2 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, наданого листом Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» від 04.06.2019 року № 23-29/101.

Зазначена інформація поширена серед невизначеного кола осіб, що підтверджується роздруківкою з YouTube-каналу Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», що цей виступ переглянули 67 глядачів.

Дані висловлювання народного депутата ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , виражені у посиланні на конкретні факти та події.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації.

Зі змісту поширеної інформації можна дійти висновку, що інформація, поширена відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 містить фактичні дані, та викладена відповідачами у категоричній стверджувальній формі, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і як наслідок може бути визнана недостовірною.

Що стосується поширеної відповідачем ОСОБА_4 інформації стосовно позивача слід вказати, що фактично, у своєму висловлюванні ОСОБА_4 стверджує про наявність наступних фактів, а саме: по - перше непрофесійності, порушенні чинного законодавства України при купівлі нерухомості та в процедурі обрання позивача членом Вищої ради правосуддя («ІНФОРМАЦІЯ_8»; ІНФОРМАЦІЯ_8»; «ІНФОРМАЦІЯ_4»): по-друге прямо називає позивача злочинцем («ІНФОРМАЦІЯ_8»), суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідач ОСОБА_4 стверджує «ІНФОРМАЦІЯ_9»).

Проте, Законом України «Про Вищу раду правосуддя» визначено порядок обрання членів Вищої ради правосуддя з`їздом адвокатів України, а саме: з`їзд адвокатів України обирає членів Вищої ради правосуддя шляхом таємного голосування (ч. 1 ст. 11); голосування проводиться виключно за кандидатів у члени Вищої ради правосуддя, які подали документи у порядку, встановленому цим Законом, та обрані делегатами цього з`їзду; голосування також проводиться за кандидатів у члени Вищої ради правосуддя, які подали документи у порядку, встановленому цим Законом, та висунуті безпосередньо на з`їзд не менш як двадцятьма відсотками обраних делегатів з`їзду (ч. 2 ст. 11); обраним на посаду члена Вищої ради правосуддя вважається кандидат, який за результатами таємного голосування отримав більшість голосів обраних делегатів з`їзду адвокатів України (ч. 3 ст. 11).

Отже, порядок обрання членів Вищої ради правосуддя не пов`язаний з прямим волевиявленням - позивача, а залежить від результатів таємного голосування делегатів з`їзду адвокатів України, які представляють всі регіони України.

І єдине, що залежало від волевиявлення позивача це подання документів як кандидата у члени Вищої ради Правосуддя у порядку, встановленому ЗУ «Про вищу раду правосуддя».

Так, ні Конституція України, ні Закон України «Про вищу раду правосуддя», ні інший нормативно-правовий акт не містить пряму заборону повторно подавати документи для обрання на посаду члена Вищої ради правосуддя, а подання відповідних документів не є абсолютною підставою для обрання позивача членом Вищої ради правосуддя.

Крім цього, слід зазначити, що позивач до 15.02.2019 року ніколи необирався членом Вищої ради правосуддя.

Також слід звернути увагу на те, що у лютому 2019 року 48 народних депутатів України, в тому числі і відповідач ОСОБА_4 звернулись до Конституційного Суду України з клопотанням щодо офіційного тлумачення положень ч.5 ст. 131 КУ, проте ухвалою Великої Палати Конституційного Суду України від 06.06.2019 у справі №1-44/2019 (902/19) у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням було відмовлено.

А отже, вказана поширена інформація народним депутатом є недостовірною, а тому підлягає спростуванню.

Що стосується поширеної інформації ОСОБА_4 «ІНФОРМАЦІЯ_10». Обставини, пов`язані з придбанням вказаного приміщення по АДРЕСА_5, були предметом перевірки у судовому порядку під час розгляду господарським судом міста Києва справи № 5011-61/7364-2012, та в ході розгляду судами було встановлено наступне.

Так, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України ОСОБА_13. було винесено постанову, якою відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 2319, 2320 виданого 30.08.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14. про звернення стягнення на нежилі приміщення (в літ. «А»), загальною площею 243,7 кв. м., що знаходяться у підвалі та першому поверсі в будинку АДРЕСА_1 (спірне майно).

Приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» було розміщено повідомлення про проведення прилюдних торгів з реалізації спірного 6 майна: газета «АУІ80» № 33 від 26.04,2012: газета «Експрес об`ява» ІНФОРМАЦІЯ_11.

14.05.2012 Приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» було проведено прилюдні торги з реалізації нерухомого майна. Відповідно до даного протоколу № 3-032/12 проведення прилюдних торгів, затвердженого директором ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», переможцем торгів визнано ТОВ «Іммобільяре Юкрейн», оскільки останнє запропонувало найвищу ціну за спірне майно, яка дорівнює 40 000 000,00 гривень.

Проте, кошти ТОВ «Іммобільяре Юкрейн» сплачені не були.

28.05.2012 ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» надіслано ТОВ «БТС Хаус» листа, в якому останньому було повідомлено про те. що ТОВ «Іммобільяре Юкрейн» не вніс належної до сплати суми за приміщення в 10-ти денний термін. А наступним учасником прилюдних торгів з реалізації спірного майна є ТОВ «БТС Хаус» що заявляв за спірне майно ціну в розмірі 6 400 000, 00 грн.

28.05.2013 ТОВ «БТС Хаус» у письмовому вигляді, шляхом складання відповідної заяви, надало ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» згоду бути оголошеним переможцем прилюдних торгів з реалізації приміщення, що відбулися 14.05.2012.

На виконання умов протоколу від 28.05.2012 ТОВ «БТС Хаус» було проведено всі необхідні розрахунки а спірне майно, а саме: платіжним дорученням № 5 від 29.05.2012 здійснено платіж у розмірі 5 632 000,00 грн. на користь ДВС України; платіжним дорученням № 3 від 29.05.2012 здійснено платіж у розмірі 768 000.00 грн. на користь ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція».

30.05.2012 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України складено Акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки за № 140/9. Вказаним актом державного виконавця підтверджено, що прилюдні торги відбулися з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Також зазначеним актом відзначено, що останнє є підставою для видачі покупцеві,тобто ТОВ «БТС Хаус» свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів.

В результаті чого, 01.06.2012 Комунальним підприємством «Київським підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» проведено державну реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «БТС Хаус».

Враховуючи вказані обставини,які зазначені у рішенні господарського суду м. Києва від 25.07.2012 та, залишеному без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2012, встановлено, що прилюдні торги з реалізації вказаного майна, відбулись в порядку передбаченому чинним законодавством. Зазначені судові рішення є відкритими на підставі статей 2-4 Закону України «Про доступ до судових рішень», для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому ОСОБА_4 не міг не усвідомлювати, що ним поширюється недостовірна інформація.

Також вказана інформація перевірялась правоохоронними органами.

Зокрема, в провадженні СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві знаходилося кримінальне провадження за № 0000758 від 30.07.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стала ухвала слідчого судді Солом"ямського районного суду м. Києва від 23.07.2018 у справі № 760/16991/18, відповідно до якої зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою народного депутата України ОСОБА_4 від 20.06.2018 про можливі протиправні дії ОСОБА_1 .

Постановою про закриття кримінального провадження від 22.05.2019 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000758 від 30.07.2018, було закрите у зв`язку з встановленням відсутності складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Оскільки вказана постанова була прийнята до брифінгу, що відбувся ІНФОРМАЦІЯ_1, то відповідачеві - ОСОБА_4 , як заявникові у кримінальному провадженні, не могло бути невідомо про закриття цього кримінального провадження у зв`язку з встановленням відсутності складу злочину.

Таким чином, поширена в цій частині ОСОБА_4 інформація також є недостовірною, а тому підлягає спростуванню, а зазначене висловлювання відповідача таким, що не відповідає дійсності.

Щодо поширення інформації ОСОБА_4 , в якій він прямо називає позивача злочинцем («ІНФОРМАЦІЯ_12») («.ІНФОРМАЦІЯ_13») суд приходить до наступного висновку.

Так, дійсно 21.09.2016 позивачеві було здійснено повідомлення про підозру у вчиненні замаху на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах за попередньою змовою групою осіб шляхом обману (шахрайстві), тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 14, ч. 4 ст. 190 КК України.

Більше того, вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 30.10.2018 позивача було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч 3 ст. 14, ч. 4 ст. 190 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що позивач вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. З ст. 14. ч. 4 ст. 190 КК України.

Суд враховує принцип презумпції невинуватості, який закріплений ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Так, стаття 9 Конституції України зазначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов`язковим для всіх державних органів України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41).

Отже, враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця.

Дійсно, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38).

Проте, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactarasv.Lithuania від 24 листопада 2000 року п.п. 41, 43).

Проте, відповідачі не надали суду жодних доказів на підтвердження достовірності поширеної інформації прямо називаючи позивача злочинцем («ІНФОРМАЦІЯ_12») та враховуючи, що жодного обвинувального вироку щодо позивача не існує, суд вважає, що поширена відповідачами щодо позивача інформація є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права (честь, гідність та ділову репутацію) позивача.

Тому, суд вважає доведеним порушення принципу презумпції невинуватості поширенням інформації про позивача, як про особу яка є «ІНФОРМАЦІЯ_12».

Таким чином, поширена інформація в цій частині щодо позивача не відповідає дійсності, є неправдивою, недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові прва позивача, оскільки не підтверджене обвинувальним вироком суду у кримінальні справі.

Що стосується поширеної ОСОБА_5 інформації в якій останній стверджує про наявність наступних фактів, щодо втручання позивача в діяльність судових органів та тиску прокурорів («ІНФОРМАЦІЯ_14»).

Щодо вказаного твердження, слід вказати, що статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом. Суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.

Реєстр повідомлень суддів про втручання в діяльність міститься у відкритому доступі на офіційному сайті Вищої ради правосуддя, однак жодного повідомлення про втручання в діяльність будь-якого судді з боку позивача не існує.

Таким чином, поширена відповідачем ОСОБА_5 інформація про протиправний вплив позивача на суддів, що розглядають справи, в яких він є учасником, є недостовірною і підлягає спростуванню.

Щодо стосується висловлювання ОСОБА_5 про протиправний вплив позивача на прокурорів, зокрема тих, що здійснюють у них процесуальне керівництво чи підтримують обвинувачення, то така інформація також не відповідає дійсності, оскільки позивач завжди заявляє самовідвід при розгляді питань щодо прокурорів, які здійснюють у них процесуальне керівництво чи підтримують обвинувачення у справі учасником якої є позивач. Наведене підтверджується наступними актами Вищої ради правосуддя, ухвалою від 26.12.2018 № 4027/0/15-18; ухвалою від 05.02.2019 № 327/0/15-18: ухвалою від 12.03.2019 № 724/0/15-19.

Тобто, поширена в цій частині інформація також є недостовірною, а тому підлягає спростуванню.

Що стосується твердження про контроль над адвокатурою («ІНФОРМАЦІЯ_6») своє посилання ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що органами адвокатського самоврядування було позбавлено його права на заняття адвокатською діяльністю.

Дійсно, рішенням Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Житомирської області від 24.02.2017, залишеним без змін рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 30.05.2017 № У-011/2017, відповідача - 2 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю за порушення Присяги адвоката України, грубе порушення Правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури.

Законність вказаних рішень була предметом судового розгляду у справі № 826/8426/17.

Судовими рішеннями у вказаній справі (рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2019 та постановою Верховного Суду від 31.07.2019) було встановлено законність позбавленння ОСОБА_5 права на заняття адвокатською діяльністю.

Судами було встановлено, що за заявами ОСОБА_5 було порушено ряд кримінальних проваджень, за фактами отримання хабарів, в яких ОСОБА_5 провокував осіб на отримання ними хабарів, сприяючи при цьому правоохоронним органам, тобто з метою їхнього подальшого викриття.

Такі обставини свідчать про те, що дії ОСОБА_5 є не тільки систематичними провокаціями, а й містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 369 та 370 КК України, якими встановлена відповідальність за пропозицію, обіцянку або надання неправомірної вигоди службовій особі та провокацію підкупу.

Отже, судами було встановлено, що системні та неодноразові неправомірні дії ОСОБА_5 свідчать про використання ним свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не для здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, як це передбачено пунктом 2 частини першої статті 1 Закону Україні «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а для незаконного впливу на окремих осіб, з метою схиляння до отримання ними неправомірної вигоди для їхнього подальшого викриття та прикриття свідомої співпраці з правоохоронними органами.

Крім цього, рішенням Ради адвокатів України № 38 від 16.02.2017 «Про розгляд заяви адвоката Климчука Анджею Вікторовича з приводу притягнення його до дисциплінарної відповідальності та інших, пов`язаних питань» встановлено, що подання скарги про притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності та її розгляд у законодавчо визначеному порядку не є переслідуванням адвоката та/або тиском на нього. Органи адвокатського самоврядування є незалежними при реалізації законодавчо визначених повноважень. Неприпустимим, протиправним та гаким, що суперечить приписам спеціального законодавства є втручання (тиск) в їх діяльність, дискредитація у такий спосіб. Дії ОСОБА_5 вчиняються ним поза межами спеціального законодавства. Правил адвокатської етики, а також актів Ради адвокатів України, і містять ознаки співробітництва з оперативними підрозділами, що є неприпустимим.

Таким чином, судом встановлено, що поширена в цій частині інформація також є недостовірною, а тому підлягає спростуванню.

Враховуючи формулювання використаних при поширенні інформації тверджень, поширена недостовірна інформація висловлена у формі фактичного твердження.

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що поширена ОСОБА_5 та оспорювана позивачем інформація, є фактичним твердженням та не підпадає під ознаки оціночних суджень, а дані висловлення відповідача виражені у посиланні на конкретні факти та події.

Приходячи до висновку про невіднесення поширеної відповідачами інформації до категорії оціночних суджень, суд виходить знаступного.

Ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Поширена відповідачем інформація про позивача, не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями, і може бути спростована.

Оскільки інформація сформульована відповідачами способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження вищезазначеної інформації указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, суд визнає її як недостовірну, таку, що порушує особисті немайнові права позивача.

Судом не встановлено, а відповідачами не доведено, що поширена інформація є такою, що відповідає дійсності, то суд приходить до висновку, що відбулося поширення недостовірної та неправдивої інформації про позивача.

Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

За вказаних обставин, суд вважає, що спірна інформація містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації вказує на те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження відносно позивача, не особисте відношення автора до неї, а стверджується щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевіреними.

Щодо порушення діями відповідача особистих немайнових прав позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством».

Фізична особа, відповідно до статей 270, 297 ЦК України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до п.4 вказаної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Суд вважає, що твердження відповідачів відносно позивача, формують негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації.

Враховуючи вищевикладене, суд, прийшов до висновку, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , своїми висловлюваннями та твердженнями розповсюджували інформацію на невизначене коло осіб про позивача, яка складає негативне враження у суспільства про позивача як про людину, громадянина, його професійні якості, позбавляючи про цьому суспільство самостійно надавати оцінку та складати враження стосовно дій у поведінці позивача.

Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету Міністрів України, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

У вказаній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Суд враховує, що поширення інформації мало місце щодо публічної особи, яка відіграє певну роль у суспільному житті України і межа допустимої критики щодо якого є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Суд також погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, оскільки її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача, поставити під сумнів дотримання ним законодавства України та його моральних якостей.

Що стосується вимоги позивача, про відшкодування моральної шкоди, яка завдана відповідачами, то слід вказати наступне.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи, а на підставі статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню

У відповідності до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ст. 16 Цивільного кодексу України визначає - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із вимогами ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пунктами 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. (Пункт 3 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5.

Отже, судом встановлено, що позивачу діями відповідачів завдано моральної шкоди, оскільки до відома необмеженого кола осіб розповсюджено недостовірну інформацію, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача в громадській думці, думці суддівського корпусу, адвокатів та прокурорів України, інших членів Вищої ради правосуддя та співробітників апарату Вищої ради правосуддя, та на даний момент позивач знаходиться під впливом психологічного та морального тиску, що призводить до вимушених змін у життєвих та службових стосунках позивача,

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, оскільки враховуючи характер і тривалість страждань, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають відшкодуванню частково в розмірі 25 000 грн. з відповідача ОСОБА_4 та в розмірі 25 000 грн. з відповідача ОСОБА_5 .

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року, спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають яскраво виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними по справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про ОСОБА_1 , та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права.

Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2019 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачами недостовірної інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, є зобов`язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення в ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» у програмі ІНФОРМАЦІЯ_2 резолютивної частини рішення суду у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів, а Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі надати народному депутату України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ефірний час в програмі ІНФОРМАЦІЯ_2 для спростування недостовірної інформації шляхом оголошення резолютивної частини рішення суду у цій справі.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що позов ОСОБА_1 до народного депутата ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір за вимоги про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

На підставі викладеного вище та керуючись ст.ст. 1, 5 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 277, 297 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до народного депутата ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації - задовольнити частково..

Визнати інформацію, поширену відносно ОСОБА_1 , народним депутатом України ОСОБА_4 у програмі ІНФОРМАЦІЯ_2, що транслювалась ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», а саме:

«ІНФОРМАЦІЯ_15»;

«ІНФОРМАЦІЯ_15»;

«ІНФОРМАЦІЯ_16»;

«ІНФОРМАЦІЯ_16»,

Недостовірною, та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .

Визнати інформацію, поширену відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_5 у програмі ІНФОРМАЦІЯ_2, що транслювалася ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», а саме:

«ІНФОРМАЦІЯ_16»;

«ІНФОРМАЦІЯ_17»;

« ІНФОРМАЦІЯ_18»,

Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .

Зобов`язати народного депутата України ОСОБА_4 протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення в ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» у програмі ІНФОРМАЦІЯ_2 резолютивної частини рішення суду у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів.

Зобов`язати ОСОБА_5 протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення в ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» у програмі ІНФОРМАЦІЯ_2 резолютивної частини рішення суду у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів.

Зобов`язати Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі надати народному депутату України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ефірний час в програмі ІНФОРМАЦІЯ_2 для спростування недостовірної інформації шляхом оголошення резолютивної частини рішення суду у цій справі.

Стягнути з народного депутата України ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн.

Стягнути з народного депутата України ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у розмірі 1655 (тисяча шістсот п`ятдесят п`ять) грн. 95 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у розмірі 1655 (тисяча шістсот п`ятдесят п`ять) грн. 95 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у розмірі 1280 (тисяча двісті вісімдесят) грн. 67 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач- 1: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач- 2: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач- 3: Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада», адреса: вул. Садова, 3-а, м. Київ,01008, .

Повний текст рішення складено 24.01.2020 року.

Суддя О.М.Соколов