Справа № 495/1479/18
№ провадження 2/495/276/2020
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

24 січня 2020 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Іванченко А.С.,

Справа № 495/1479/18,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора,

від позивача - прокурор Євглевський А.В.,

від відповідача ОСОБА_1 - адвокат Каланжов В.І.

В С Т А Н О В И В:

Перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, просить суд: визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3027 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0494 га (кадастровий номер :02:001:0334) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 »; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 40877435 від 20.07.2015 року, індексний номер 22980449, на підставі якого за ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0494 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 -є (кадастровий номер :02:001:0334); у разі задоволення позову стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову..

Свої вимоги обґрунтовує тим, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою виявлено схему земельних оборудок на території смт. Затока м. Білгород-Дністровського, пов`язаної із виведенням земель комунальної власності територіальної громади Затоківської селищної ради на користь приватних осіб.

Встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-Сі» та Затоківською селищною радою 30.06.2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,2 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва бази відпочинку терміном на 5 років, який в подальшому 08.10.2013 року було розірвано на підставі договору про розірвання договору оренди земельної ділянки.

На підставі технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 24.04.2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0494 га (кадастровий номер :02:001:0334) за адресою: АДРЕСА_1 із земель наданих раніше у користування ТОВ «Вояж-Сі».

Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3027 відповідачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0494 га (кадастровий номер :02:001:0334) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому державним реєстратором Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області згідно рішення від 20.07.2015 № 22980449 зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0494 га по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.2015 № НОМЕР_1 .

Позивач вважає, що ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку набуто з порушенням вимог діючого законодавства, а саме земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 Земельного кодексу України передано без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Крім того, судом скасовано рішення селищної ради, яким затверджено технічну документацію, на підставі якої сформовано спірну земельну ділянку.

Відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено у порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території.

Державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності прийнято з порушенням законодавства, оскільки заявлене право не підлягало державній реєстрації.

Вказані порушення і стали підставою для звернення до суду позивачем в інтересах держави з відповідним позовом.

27 лютого 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду було задоволено заяву позивача про забезпечення позову.

07 березня 2018 року по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та вона призначена до підготовчого судового розгляду.

26 липня 2018 року представники відповідача - ОСОБА_1 - адвокат Каланжов В.І., Садовський В.Є. надали відзив на позовні вимоги посилаючись на те, що відповідач - Затоківська селищна рада не наділена повноваженнями та можливостями щодо формування та реєстрації земельної ділянки, не має доступу до відомостей, які містяться в Державному земельному кадастрі, так само і можливостей вносити зміни до державного земельного кадастру, як в частині зміни цільового призначення земельної ділянки тощо.

Зазначене свідчить про те, що єдиним органом (посадовою особою) наділеною повноваженнями щодо формування земельної ділянки є Держгеокадастр та державні кадастрові реєстратори, які в свою чергу здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок та надають останнім ознак об`єктів цивільних прав. Таким чином, рішення державного кадастрового реєстратора про державну реєстрацію земельної ділянки свідчить про відповідність поданих заявником документів вимогам чинного законодавства. Спірна земельна ділянка на момент ухвалення оскаржуваного рішення Затоківської селищної ради вже була сформована, їй було присвоєно кадастровий номер, визначено площу, межі, місцезнаходження (адресу), в т.ч. цільове призначення. Державну реєстрацію земельної ділянки, як об`єкту цивільного обороту здійснив кадастровий реєстратор, який наділений повноваженнями проводити перевірку відповідності поданих документів вимогам законодавства та не обмежений у можливостях відмовити в державній реєстрації земельних ділянок. З огляду на викладене, вважає відповідач, висновок позивача про обов`язковість складання проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки - не відповідає обставинам справи, не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Отже, сформована земельна ділянка, яка має унікальний кадастровий номер, визначену площу та конфігурацію та вилучена з земель державної або комунальної власності, не може бути об`єктом фактичного вилучення земельної ділянки за допомогою прокурорського втручання.

Вказані обставини мають ознаки земельного рейдерства, стверджує відповідач, оскільки задоволення позовних вимог призведе до фактичної втрати відповідачем законного права приватної власності на земельну ділянку.

Також, зазначили, що вимоги, у яких позивач вказує, що державний реєстратор мав би відмовити в державній реєстрації права власності земельної ділянки через невідповідність поданих документів належить до юрисдикції адміністративного суду.

Окремо звернув увагу на безпідставність звернення позивача в інтересах держави.

Не погоджуючись з наведеним вище відзивом, позивач надав до суду відповідь на відзив від 03.08.2018 року, у якому підкреслив, що ОСОБА_1 на завершенні своїх доводів прийшов до висновку, що Затоківська селищна рада не мала повноважень щодо зміни цільового призначення, що фактично є підтвердженням доводів позовної заяви місцевої прокуратури.

Вважає, що порушення інтересів територіальної громади смт. Затока полягають у незаконному набутті ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку комунальної власності площею 0,0494 га.

Прийняття рішення про передачу у власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст.. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності або користування на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки державної власності у приватне користування з метою відновлення прав та законних інтересів територіальної громади землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно.

Таким чином, відновлення становища, яке існувало до незаконного оформлення ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, має відбуватися шляхом усунення відповідних наслідків такого порушення.

Представник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області, прокурор Євглевський А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Каланжов В.І. в судовому засіданні не погодився з позовними вимогами позивача у повному обсязі, просив суд в їх задоволені відмовити.

Представник відповідача - Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома.

Представник відповідача - виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справ повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома.

Вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.

Як встановлено матеріалами справи між Затоківською селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-СІ» 13.06.2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,200 га терміном на 5 років для будівництва бази відпочинку, яка знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, Лиманський район, бульвар «Золотий беріг»,1 який було розірвано 08.10.2013 року, що підтверджується договором про розірвання договору оренди земельної ділянки. /л.с.14-24/.

Згідно листа № 02/15/19/4751/2201 від 13.08.2014 року виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради повідомлено, що відповідно до рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014 року № 1966 «Про надання дозволу ТОВ «Вояж-СІ» складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок» до управління містобудування та архітектури міської ради була надана технічна документація із землеустрою земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 л . с.25/

17.04.2014 року на ХХХХІХ - й сесій VІ скликання Затоківської селищної ради було прийнято рішення № 1933 ««Про надання дозволу ТОВ «Вояж-СІ» складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок». /л.с.32/.

Рішенням Затоківської селищної ради № 1967 від 20.06.2014 року, затверджено технічну документацію з землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва і обслуговування б/в «Вояж-СІ» за адресою: АДРЕСА_1 . /л.с.33/.

Згідно Висновку по технічній документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок ТОВ «ВОЯЖ-СІ» для будівництва бази відпочинку за адресою: АДРЕСА_1 № АДРЕСА_3 від 08.08.2014 року Управління містобудування та архітектури погодило ТОВ «ВОЯЖ СІ» поділ та об`єднання земельних ділянок загальною площею 1,2000 га на окремі земельні ділянки для передачі наступним громадянам: гр. ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0494 га за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський район, кооператив садоводів та індивідуального дачного будівництва «Лагуна», ділянка № НОМЕР_2 /л.с.26/.

Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3027 відповідачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0494га (кадастровий номер :02:001:0334) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 л.с.36/.

У подальшому державним реєстратором Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0494 га по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.2015 року № НОМЕР_1 , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна /л.с.40-42/.

Проте, позивач вказує, що рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014 № 1933 «Про надання дозволу ТОВ «Вояж-Сі» на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок» та від 20.06.2014 року № 1967 «Щодо затвердження технічної документації з землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва і обслуговування б/в «Вояж-СІ» за адресою: АДРЕСА_1 » були визнані протиправними та скасовані, що підтверджує поставною Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2014 року по справі № 815/4904/14. /л.с.27-31/.

Позивач, як на підставу задоволення позовних вимог посилається на порушення відповідачем Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, вимог ст.ст. 79-1, 118, 122 ЗК України.

Також, позивач, вказуючи на викладені у ст. ст. 118, 122 ЗК України вимоги, щодо отримання громадянином земельної ділянки у власність, зазначає на необхідність виготовлення та надання на погодження відповідного проекту землеустрою бажаної земельної ділянки.

Як на підставу задоволення позову посилається на порушення порядку розпорядження Затоківською селищною радою спірною земельною ділянкою, вважає, що внаслідок поділу земельної ділянки, належної раніше ТОВ «Вояж-Сі» для будівництва бази відпочинку, Затоківська селищна рада мала б розпорядитись спірною земельною ділянкою до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва, вважає, що в даному випадку порушено положення Генерального плану смт. Затока, також посилається на порушення відповідачем Затоківською селищною радою вимог земельного законодавства при відведенні земельної ділянки комунальної власності та як наслідок порушення державних інтересів.

Тобто, при зверненні до суду, як на одну з підстав такого звернення позивач посилається на порушення законодавчо визначених норм та приписів земельних відносин, в тому числі, щодо формування, державної реєстрації нової земельної ділянки, її наступної передачі.

Суд не погоджується з вказаними доводами прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 4 Земельного кодексу України встановлено, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно зі ст.12 ЗК України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» розпорядження землями територіальної громади, у тому числі передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, є виключною компетенцією сільських, селищних та міських рад.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч.3 статті 20 ЗК України, зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться:

щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою;

щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення.

Статтею 15 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено перелік відомостей про земельну ділянку, які включаються до Державного земельного кадастру, зокрема, цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Пунктом б частини другої статті 21 ЗУ «Про державний земельний кадастр» передбачено, що відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру щодо виду використання земельної ділянки в межах певної категорії земель: - на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються; на підставі письмової заяви власника (користувача) земельної ділянки державної чи комунальної власності, - у разі зміни виду використання земельної ділянки (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони); на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачена зміна її цільового призначення.

Відповідно до правової позиції, наведеної у Постанові Верховного суду від 21 лютого 2019 року у справі № 813/6231/14, Постанові Великої палати Верховного суду від 11 вересня 2018 року у справі №712/10864/16-а зміна виду використання земельної ділянки (в межах однієї категорії та цільового призначення), яка належить особі на праві приватної власності можлива, але порядок вказаної зміни не врегульовано земельним законодавством.

Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цільового призначення землі.

У даному випадку обставини справи мали місце до формування вищезазначеної правової позиції Верховного суду від 11.09.2018 року у справі №712/10864/16-а.

Відповідач діяв згідно з листом Державного комітету України по земельних ресурсах від 27.12.2006 р. №14-17-7/9942, в якому зазначено, якщо земельна ділянка була надана для розміщення об`єкту чи для використання в межах будь якої категорії відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, але через якийсь час там було розташовано інший об`єкт чи вона використовується по іншому, але в межах тієї категорії, що була першочергово надана, то використання земельної ділянки не за цільовим призначенням в цьому випадку відсутнє.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ напрацьоване поняття якості закону, яка передбачає наступне: 1) чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні [Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року]; 2) якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право (Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Ґавенда проти Польщі" від 14 березня 2002 року та Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Аманн проти Швейцарії" від 16 лютого 2000 року); 3) положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування (Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14 червня 2007 року).

Як вбачається з вищезазначеної правової позиції Верховного суду земельним законодавством не визначено чіткий порядок зміни виду використання в межах однієї категорії землі та цільового призначення, тобто такий порядок законом не врегульовано.

Відповідно до ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; г) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншою призначення.

Відповідно до статті 51 ЗК України, до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Таким чином, вид використання земельної ділянки - для дачного будівництва відноситься до категорії земель рекреаційного призначення, так само, як і вид використання - для будівництва та експлуатації закладу відпочинку.

Як вбачається з позовної заяви, відповідачем допущені порушення законодавства, що полягають у не виготовленні на його замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у відсутності його погодження.

Як вказано вище, у спірних правовідносинах має місце зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії землі, а необхідність розроблення при цьому проекту землеустрою ґрунтується на принципі ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель та обумовлена відповідними рішеннями Верховного Суду.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 у спірних правовідносинах діяв за відсутності законодавчої норми, яка регламентувала процедуру зміни виду використання земельної ділянки в межах однієї й тієї самої категорії землі, та за одночасної наявності позиції відповідного державного органу з цього приводу.

Також суд враховує, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення Затоківською селищною радою - земельна ділянка вже існувала як окремий об`єкт, перебувала в наявності відповідна технічна документація, кадастровий номер, адреса розташування.

Доказом цього є наданий позивачем Витяг з державного земельного кадастру, відповідно до якого спірна земельна ділянка була зареєстрована.

Тобто, відповідач на законних підставах звернувся до Затоківської селищної ради із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки, яка на той момент вже була сформована.

Передана у власність відповідачу земельна ділянка була сформована шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки на підставі затвердженої технічної документації, яка містить усі складові, передбачені ст. 50 Закону України "Про землеустрій".

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні висновки Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 70, 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» наголосив, що, зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і якість їхніх дій, мінімізують ризик помилки. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 74 рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Стаття перша Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (Постанова ВС від 26 червня 2019 року у справі №359/3766/16-ц, Постанова ВС від 05 червня 2019 року у справі №297/615/17).

Також, суд надає оцінку рішенням Верховного Суду у справах, де Рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» були застосовані не на користь фізичної особи.

Зокрема, така ситуація має місце у справі № 697/2434/16-ц (постанова ВС від 05 червня 2019 року). У вказаній справі суд касаційної інстанції встановив, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, а ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання (ст.1 Лісового кодексу). Також суд констатував наявність кримінального провадження, пов`язаного зі спірними правовідносинами, яке було закрито за нереабілітуючими обставинами. З аналогічних міркувань (землі лісного фонду) ВС ухвалив рішення не на користь фізичної особи у справі № 297/615/17 (постанова від 05 червня 2019 року).

Також, у постанові ВС від 26 червня 2019 року (справа №814/2389/15) суд застосував вказані вище рішення ЄСПЛ не на користь фізичної особи з огляду на встановлений факт отримання особою для будівництва земельної ділянки сільськогосподарського призначення, тобто - обставину фактичної зміни саме категорії земельної ділянки, а не виду використання.

Далі, у постанові ВС від 26 червня 2019 року (справа №814/3566/14-а) суд констатував отримання фізичною особою прав на земельні ділянки для ведення фермерського господарства без попереднього обґрунтування у поданих нею заявах розмірів таких земельних ділянок, тобто - були констатовані відповідні неналежні дії (бездіяльність) саме фізичної особи за наявності чітко регламентованої процедури отримання у власність ділянок для ведення фермерського господарства.

Також, у постанові ВС від 26 червня 2019 року у справі №701/902/17-ц, суд встановив факт використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення всупереч вимогам ч. 5 ст. 20 ЗК України, яка встановлює особливості використання земельних ділянок саме сільськогосподарського призначення та земель оборони.

При цьому, як встановлено вище, у даній справі позивач не посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, земель оборони чи сільськогосподарського призначення, не надано до справи вироку чи ухвали про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами стосовно обставин, які мають значення для розгляду справи.

Натомість, у даній справі, відповідач ОСОБА_1 у спірних правовідносинах діяв за відсутності законодавчої норми, яка б регламентувала процедуру зміни виду використання земельної ділянки в межах однієї й тієї самої категорії землі, та за одночасної наявності позиції відповідного державного органу з цього приводу.

З огляду на вказане, враховуючи встановлену Верховним Судом відсутність процедури реалізації фізичною особою права на зміну виду використання земельної ділянки, враховуючи принцип належного урядування та поведінку відповідача ОСОБА_1 , в даній справі право на мирне володіння майном не має бути порушене.

Разом з тим, суд враховує позицію Верховного суду, викладену в поставі від 27.03.2019 року по справі № 369/4858/16-ц, в якій зазначено, що намагання виправити допущену в минулому органом місцевого самоврядування «помилку» не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову causa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказаних третіх осіб, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 не мав підстав передбачати незаконних дій органів державної влади або місцевого самоврядування.

На момент отримання відповідачем ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, земельна ділянка площею 0,0494 га, кадастровий номер :02:001:0334 для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 вже була сформована, тому не було необхідності у зверненні відповідача із відповідною заявою щодо дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Суд бере до уваги посилання прокурора на постанову ВП ВС від 11.09.2018 року по справі № 712/10864/16-а про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.

Однак, виходячи з принципу правової визначеності відповідач не має нести юридичної відповідальності за помилки органів місцевого самоврядування.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Враховуючи те, що суду не надано належних та допустимих доказів протиправності дій сторін по справі щодо передачі спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про правомірність дій Затоківської селищної ради в частині розпорядження земельною ділянкою комунальної власності шляхом її надання у власність відповідачу в межах повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та правомірність дій відповідача, який отримав право власності на земельну ділянку відповідно до норм чинного законодавства.

На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 16, 21, 182, 328, 376 ЦК України, ст.ст. 83, 116, 118 ЗК України, ст.ст. 2, 5, 12, 81, 83, 141,209, 247, 258, 259, 263, 264, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: Перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Незалежності, 39.

Відповідач: Затоківська селищна рада, місцезнаходження якої: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Приморська, 21, ідентифікаційний .

Відповідач: ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 -є, паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 05.05.1998 Тарутинським РВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56, ідентифікаційний .

Повний текст рішення складений 03 лютого 2020 року.

Суддя: