Справа № 465/7083/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/811/2576/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , її представника - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про вселення,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (а.с.3 т.1), в якому просив визнати ОСОБА_2 з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідачі більше шести місяців не проживають у вказаній квартирі.

У квітні 2015 року ОСОБА_8 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про вселення її у спірне жиле приміщення, зобов`язання відповідача надати їй ключа від вхідних дверей та виділити їй кімнату для проживання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням (а.с.106-107 т.1).

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 -відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_8 в квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_8 - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , діючи у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , просить рішення суду скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, звернених до неї та її дітей.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що вона та її неповнолітні діти постійно не проживають у спірному жилому приміщенні, оскільки позивачем чиняться перешкоди в користуванні житлом, шляхом погроз фізичною розправою, крім того, квартира приведена в антисанітарний стан, а тому перебування малолітніх дітей у ній є небезпечним.

Апелянт звертає увагу, що іншого житла у неї з дітьми немає, вона є одинокою матір`ю, інвалідом з дитинства, а тому позбавлення права користування жилим приміщенням призведе до безпритульності її та дітей.

Просить врахувати, що за місцем своєї реєстрації у спірній квартирі вона отримує державну соціальну допомогу та інші соціальні виплати, а також проходить періодичне обстеження та лікування у Львівській обласній клінічній психіатричній лікарні.

Зазначає, що, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд врахував лише надані позивачем акти ЛКП «Навколо базару», не давши їм належної правової оцінки в сукупності з іншими доказами.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 травня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім сторони позивача та сторони відповідача ОСОБА_2 , не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідача ОСОБА_2 в підтримання апеляційної скарги, заперечення позивача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За приписами статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 10 постанови №2 від 12.04.1985 року (із змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суди при вирішенні даних спорів повинні з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, а тому це питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Встановлено, що предметом спору в даній справі є жиле приміщення квартири АДРЕСА_1 , яка належить до державного житлового фонду (не приватизована) і складається з двох кімнат, житловою площею 38,00 кв.м., з кухнею та вигодами, загальною площею 54,40 кв.м.

Станом на 26.08.2015 року (а.с.166 т.1) у квартирі було зареєстровано 7 осіб: ОСОБА_2 (племінниця основного квартиронаймача) зі своїми неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її мати ОСОБА_8 (сестра основного квартиронаймача), ОСОБА_1 (племінник основного квартиронаймача), ОСОБА_7 (племінниця основного квартиронаймача) та ОСОБА_6 (племінниця основного квартиронаймача).

Основним квартиронаймачем був ОСОБА_9 , який виписаний з квартири 30.04.2004 року за рішенням суду.

В судовому засіданні сторони пояснили, що спірну квартиру отримали їхні дід та баба на склад своєї сім`ї, після смерті яких, договір найму було переоформлено на їхнього сина - ОСОБА_9 , який є дядьком позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .

Позивач та відповідач з дітьми зареєстровані в спірній квартирі, як члени сім`ї основного квартиронаймача.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі з 29.11.1985 року, відповідач ОСОБА_2 - з 04.08.1992 року, а її діти - з народження (а.с.166 т.1).

На момент розгляду справи судом першої інстанції, з членів сім`ї первинного основного квартиронаймача (на якого було видано ордер) в спірній квартирі залишилась проживати і бути зареєстрованою лише його дочка - ОСОБА_8 (мати відповідачки ОСОБА_2 ), оскільки її рідна сестра (мати позивача ОСОБА_1 ) - ОСОБА_10 , яка теж була зареєстрована в квартирі, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.168 т.1).

Актами ЛКП «Навколо базару» від 11.06.2010 року, 25.08.2010 року, 11.10.2010 року, 27.12.2010 року, 02.03.2011 року, 19.06.2012 року, 30.05.2013 року (а.с.5-11 т.1), які складені за заявою позивача в результаті обстеження квартири та зі слів сусідів, зафіксовано факт не проживання відповідачки ОСОБА_2 та її дітей у спірній квартирі.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 пояснила, що вона дійсно не проживає в спірній квартирі, оскільки вимушена була з дітьми залишити жиле приміщення квартири через неприязні відносини з позивачем та антисанітарний стан квартири.

Також встановлено і ця обставина не спростована позивачем, що відповідач ОСОБА_2 та її неповнолітні діти, окрім спірного жилого приміщення, не мають у користуванні чи у власності іншого жилого приміщення для постійного проживання (а.с.117-122 т.2).

Відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 3-ої групи з дитинства у зв`язку з наявним у неї психічним захворюванням (а.с.210 т.1), з 01.07.2004 року до 31.12.2015 року за місцем своєї реєстрації у спірній квартирі перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Франківського ВСЗ УСЗ ДГП Львівської міської ради, де отримувала допомогу на дітей, як одинока мати, а з 19.07.2005 року до 31.03.2016 року - державну допомогу інвалідам, а також допомогу малозабезпеченим сім`ям (а.с.206-210 т.1), починаючи з 21.09.1994 року кожного року проходила періодичне амбулаторне лікування (останній раз у травні 2017 року) в Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (а.с.30 т.2).

Крім того, відповідач ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та визначення порядку користування спірною квартирою (а.с.167 т.1), який хоч і не був задоволений судом, але підтверджує факт існування між сторонами конфліктних відносин та спору щодо користування спірним жилим приміщенням указаної квартири.

З урахуванням наведених вище і встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку про те, що відповідачку ОСОБА_2 не можна вважати такою, що втратила право користування жилим приміщенням спірної квартири, в яку її було вселено на законних підставах, як члена сім`ї основного квартиронаймача, оскільки у спірному жилому приміщенні вона не проживає з поважних причин, що зумовлені неприязними (конфліктними) відносинами з позивачем, чого останнім не було спростовано, крім того, відповідач протягом усього часу не втрачала зв`язку з місцем свого постійного проживання, оскільки за місцем реєстрації вона перебувала на обліку в органах соціального захисту, отримувала соціальні виплати та медичне обслуговування у зв`язку з наявним у неї з дитинства захворюванням, іншого жилого приміщення для постійного проживання немає, до того ж, у спірному жилому приміщенні залишилась проживати її мати - ОСОБА_8 , яка була вселена в це приміщення за рішенням суду.

Що ж стосується вимог, пред`явлених позивачем до дітей відповідача, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, сам по собі факт не проживання неповнолітніх дітей у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки вибір місця їхнього проживання в силу їх віку і відповідно до закону не залежав від їхньої волі, а визначався їхньою матір`ю, як законним представником.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 з дітьми не проживали в спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки з поважних причин, іншого постійного місця проживання, окрім спірної квартири, вони не мають, а тому законним і справедливим буде збереження за ОСОБА_2 та її неповнолітніми дітьми права на користування жилим приміщенням квартири за місцем їхньої реєстрації з метою подальшої реалізації їхніх законних прав на це житло.

З наведених вище мотивів рішення суду в оскаржуваній апелянтами частині підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині вирішених судом першої інстанції вимог рішення суду не оскаржується, а тому правових підстав для його перегляду в апеляційному порядку в цій (іншій) частині немає.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з позивача ОСОБА_1 у користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесенні нею судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 251 грн. 91 коп. (а.с.198 т.1).

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.2-4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 251 гривні 91 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 січня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.