Справа № 402/437/19
Провадження № 2/386/27/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року смт. Голованівськ

Голованівський районний суд Кіровоградської області в складі :

головуючого судді Гут Ю. О.

з участю: секретаря судового засідання Корніцької Л.В.

позивача за первісним позовом ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2

представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3

представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3

відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1

представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Голованівськ цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спільне майно подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання об`єкта особистою приватною власністю чоловіка,

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на спільне майно подружжя в якому просить визнати, що майно придбане в період шлюбу квартиру та господарські будівлі, сарай гараж, підвал в АДРЕСА_1 - являється спільним майном колишнього подружжя.

Визнати, що квартира та вказані господарські будівлі, сарай гараж, підвал в АДРЕСА_1 , є спільним майном колишнього подружжя.

Визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину спільного майна колишнього подружжя а саме квартиру та господарські будівлі, сарай гараж , підвал в АДРЕСА_1 .

Припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири, господарської будівлі, сарай, гараж, підвал в АДРЕСА_1 .

Даний позов обґрунтований наступним.

Позивач зазначила, що вона ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.05.2011. На час подачі заяви до суду шлюб розірвано Ульяновським районним судом на 20 вересня 2017 року.

Відповідач проживає в даний час в цивільному шлюбі з іншою жінкою.

Від шлюбу вона з відповідачем по справі мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходиться на її утриманні.

За час перебування у шлюбі з 2011 року за спільні сімейні кошти нами набуто майно двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 46,74 кв.м. та прилеглі до неї господарсько-побутові будівлі: підвал, сарай, гараж, ринкова вартість яких складає 152855 грн., яке являється їхньою спільною сумісною власністю. Факт придбання спільного майна в шлюбі підтверджується копіями правовстановлюючих документів на дане майно, копією договору купівлі продажу житлової квартири від 21 березня 2012 року, Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 лютого 2019 року за № 157053260.

Тобто всього спільного майна в шлюбі придбано на загальну суму 152855 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі вісімсот п`ятдесят п`ять) гривень.

Угоди про добровільний поділ майна, що їх нашою спільною сумісною власністю, ними не досягнуто.

Таким чином все майно набуте ними за період спільного проживання з відповідачем повинно бути поділено між ними порівно. Доля кожного з подружжя в майні повинна становити по 1/2 частині .

Рух справи, та прийняті рішення.

03 квітня 2019 ОСОБА_1 звернулась до Ульяновського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання права власності на спільне майно подружжя. (а/с.1-4).

Ухвалами суддів Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 18.04.2019 судді Ясінського Л.Ю., 23.04.2019 судді Бондаренка А.А., 08.05.2019 судді Терновенко А.В., задоволено заяви про самовідводи в даній справі. (а/с.67-68,74,78-79).

23 травня 2019 року розпорядженням Ульяновського районного суду Кіровоградської області «Про передачу справи до іншого суду» відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України, передано на розгляд до Голованівського районного суду Кіровоградської області. (а/с.82-83).

29 травня 2019 року цивільна справа за зазначеною позовною заявою надійшла до Голованівського районного суду Кіровоградської області та відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями направлена на розгляд судді Гут Ю.О. (а/с.88,90).

Ухвалою судді Голованівського районного суду Кіровоградської області від 03 червня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження. (а.с.91).

13 серпня 2019 року ОСОБА_4 , як позивачем, подано до суду зустрічну позовну заяву, з подальшим її уточненням, до відповідача ОСОБА_1 про визнання об`єкта - квартири АДРЕСА_2 та прилеглі до неї господарсько-побутові будівлі: підвал л «АІ», сарай л «Б», гараж л «Г» його особистою приватною власністю. (а/с.99-100,113-114).

Зустрічна позов мотивований наступним.

Позивач за зустрічним позовом вказав, що провадженні Голованівського районного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до нього про визнання права власності на спільне майно подружжя - квартири АДРЕСА_2 .

Вважає, що вказана квартира є його особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя і поділу не підлягає, оскільки згідно договору купівлі-продажу від 21.03.2012 року ним було придбано квартиру АДРЕСА_3 з господарсько-побутовими будівлями: підвалом л «А1», сараєм л «Б», АДРЕСА_4 л «Г» , АДРЕСА_5 за кошти, які не були спільною власністю подружжя. Кошти на вказану квартиру йому надали його батьки. Вказані обставини стверджуються письмовим доказом розпискою, продавця квартири ОСОБА_6 про те, що вона отримала від мого батька ОСОБА_7 кошти в сумі 152 855 грн. за продану йому квартиру.

Крім того, на час придбання квартири вони з позивачкою таких коштів на придбання квартири не мали. Він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.05.2011 року, а квартира ним куплена за батьківські гроші 21.03.2012 року, тобто через 10 місяців. Його батько займався підприємницькою діяльністю - транспортними послугами і мав непогані заробітки, що стверджується його звітами в податкову інспекцію за 2010-2011 роки. Посилання позивача в позовній заяві про те, що спільна квартира придбана за спільні сімейні кошти є такими, що не відповідають дійсності, тобто є неправдиві.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 57 Сімейного Кодексу України майно, яке належало кожному з подружжя до шлюбу, майно набуте нею/ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або порядку спадкування, майно набуте нею/ним за час шлюбу ,але за кошти, які належали їй/йому особисто - є власністю кожного з них. Оскільки мої батьки надали мені на квартиру 152 855 грн., то вказані кошти належали мені особисто і не являлися спільними коштами подружжя.

В п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказано, що , вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно з`ясовувати джерело і час його придбання. Там же вказано, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Таким чином, він придбав квартиру за кошти які йому подарували/дали батьки, тому на підставі ст. 57 СК України, вказана квартира є його особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя і поділу не підлягає.

Просив визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_2 та прилеглі до неї господарсько-побутові будівлі: підвал л «АІ», сарай л «Б», гараж л «Г».

24 жовтня 2019 року за ухвалою суду прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання об`єкта особистою приватною власністю чоловіка, та обєднано в одне провадження з первісним позовом. (а/с.140).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 подав відзив на первісну позовну заяву ОСОБА_1 (а/с. 116-118 ).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подала відповідь на відзив відповідача ОСОБА_4 за первісним позовом. (а/с.126-128).

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 (а/с.123-125).

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 відповіді на відзив відповідача ОСОБА_1 за зустрічним позовом, не подав.

Позивач ОСОБА_1 за первісним позовом судовому засіданні просила первісний позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 за первісним позовом - ОСОБА_8 в судовому засіданні просив первісний позов задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 за первісним позовом - ОСОБА_3 , просила у первісному позові відмовити, оскільки той є необгрутованим, та не доведеним.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , в судовому засіданні просила зустрічний позов задовольнити, з підстав зазначених в зустрічній позовній заяві, оскільки той є доведеним.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні просила в позові відмовити, оскільки той не обгрунтованим.

Представник відповідача ОСОБА_1 за зустрічним позовом - ОСОБА_8 в судовому засіданні просив в зустрічному позові відмовити, оскільки той є безпідставним.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показав, що він є батьком ОСОБА_4 , який являється строною у справі.

Вказав, що його син одружився з позивачкою по справі в 2011 році. Сторони по справі прожили спільно в шлюбі 6-7 місяців. Спірна квартира придбана в м. Благовіщенське (Ульяновка) в 2011 році. Цю квартиру купував особисто він за свої кошти. Квартира зареєстрована на сина, коли діти строни по справі, перебували в зареєстрованому шлюбі. На момент придбання квартири у його сина та невістки спільних дітей не було. Зазначив, що квартиру він купував саме сину, а не невістці.

Він особисто віддавав кошти за квартиру продавцю квартири. Вони з дружиною у двох ходили до продавця. Він є приватним підприємцем, непогано заробляв. Діти син та невістка, прожили разом 6-7 місяців, у цей період він відносився до невістки, як до своєї дитини.

Вказав, що ним договір дарування, в тому числі нотаріально, щодо грошей та квартири із сином, тобто між ними, не укладався, він з дружиною просто купили для сина квартиру.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показав, що йому відомо про те, що ОСОБА_7 збирав кошти на придбання квартиру своєму сину ОСОБА_10 , знімав з рахунків для цього кошти. Про це він знає від самого ОСОБА_7 , з його слів.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показав, що йому відомо, що ОСОБА_7 придбав квартиру свому сину ОСОБА_10 . Весь час він розказував йому, що сину ОСОБА_10 він завжди допомагає. Йому невідомо за яку саме суму придбана квартира, в цій квартирі він не був.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду показав, що ОСОБА_7 він знає дуже давно. Той говорив йому, що збирається купити своєму сину ОСОБА_10 квартиру. Через деякий час ОСОБА_7 повідомив йому, що купив квартиру. Йому не відомо, чи купляли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру особисто.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що 22.03.2012 року вона продала належну їй квартиру АДРЕСА_3 3 ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , за 19000 тис доларів США. Вказала, що гроші отримала від останніх та ті оформили її на свого сина ОСОБА_4 Вказала, що оформляли квартиру в нотаріуса з ОСОБА_13 на сина ОСОБА_10 . Зазначила, що розписку про отримання коштів вона писала в 2019 році на прохання ОСОБА_7 .

У відповідності до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ульяновського районного управління юстиції 21.05.201, слідує, що між сторонами зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №8. (а/с.12).

Згідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого (повторно) 05 вересня 2017 року Благовіщенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області вбачається, що батьками народженої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . (а/с. 13).

Відповідно до рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 20.09.2017 р., яке набрало законної сили 03.10.2017, слідує, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. (а/с. 17-18).

У відповідності до договору купівлі продажу двокімнатної квартири від 21 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кримською Н.П., зареєстрованого в реєстрі за №380, вбачається, що ОСОБА_6 з однієї сторони, іменований в подальшому продавець, та з другої сторони ОСОБА_4 , іменований в подальшому покупець уклали між собою цей договір про нижченаведене: продавець, передала у власність (продала), а покупець набув у власність (купив) належну продавцю квартиру за АДРЕСА_2 . Зазначена квартира літ. «А», двокімнатна, загальною площею 46,74 кв.м, в тому числі житловою 27,20 кв.м.,, розташована на другому поверсі двохповерхового житлового будинку, складається з: 1-1 коридор пл. 5,8 кв.м, 1-2 кімната пл.11,51 кв.м., 1-3 кладова пл.1,12 кв.м., 1-4 ванна пл.2,84 кв.м., 1-5 туалет пл. 1,28 кв.м., 1-6 кухня пл.8,5 кв.м., 1-7 кімната пл..15,69 кв.м та має господарсько-побутові будівлі: підвал л «А1», сарай л «Б», гараж л.»Г».

Продаж вказаної квартири вчинено за 152855,00 грн., які продавець отримала від покупця до підписання даного договору.

У відповідності до п.19 вказаного договору купівлі продажу квартири, слідує, що дружина ОСОБА_1 , надала згоду на укладення чоловіком ОСОБА_4 договору купівлі продажу вищевказаної квартири. Згода посвідчена приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округа Кіровоградської області Кримською Н.П. 21.03.2012 року за реєстром №379 та зберігається в його справах.

Даний договір купівлі продажу квартири підписаний сторонами: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , який зареєстровано в реєстрі за №380. (а/с.14-16).

Згідно до звіту ТОВ «Альтерра», від 11.04.2019 року, про проведення оцінки приміщення квартири за адресою АДРЕСА_1 , вбачається, що вартість об`єкта складає 54031,00 грн. (а/с.33-55).

У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №157053260 від 21.02.2019 року слідує, що двокімнатної квартир загальною площею 46,74 кв. житлова площа 27,2 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 33636455, номер запису 3136 в книзі 15, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 23.02.2012, форма власності приватна, належить ОСОБА_4 , часка власності 1/1, на підставі договору купівлі продажу, зареєстровано в реєстрі за №380, 21.03.2012, приватний нотаріус Ульяновського районного нотаріального округу Кримська Н.П. (19).

Відповідно до внесених даних в паспорт громадянина України ЕВ 299132 ОСОБА_1 слідує, що місцем її проживання з 30.03.2012 р., є квартира АДРЕСА_2 . (а/с.56).

У відповідності до копії розписки ОСОБА_6 написаної нею власноручно 16 червня 2019 року, вбачається, що та 21 березня 2012 року отримала від ОСОБА_7 кошти в сумі 1528552 грн. за продажу йому квартири АДРЕСА_2 . При нотаріальному посвідченні договору купівлі продажу вказаної квартири, квартиру було оформлено на його сина ОСОБА_4 . (а/с.102).

Згідно до звітів суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку, суб`єкта малого підприємництва ОСОБА_7 , за 4 квартал, 2010 року, 4 квартал 2011 року, поданих до державної податкової інспекції Ульяновське відділення Гайворонської ДПІ України в Кіровоградській області слідує, що видом його підприємницької діяльності є транспортні послуги, та обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний квартал наростаючим підсумком з початку дії свідоцтва про сплату єдиного податку в календарному році, поданих 05.01.2011 р. складини 180000 грн., та 215000 грн. відповідно. (а/с.103-104).

Сторони та їх представники сторін в судовому засіданні визнали ту обставину, що оцінка спірного будинку на час розгляду справи в суді складає 54031,00 грн., яка згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України не доказується.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Згідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У відповідності ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що між сторонами у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ульяновського районного управління юстиції зареєстровано шлюб 21 травня 2011 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №8, Після реєстрації шлюбу позивач взяла прізвище відповідача по справі.

В сторін у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина - ОСОБА_14 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 виданого (повторно) 05 вересня 2017 року Благовіщенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

20.09.2017 року шлюб між сторонами розірвано відповідно рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області яке набрало законної сили 03.10.2017.

Таким чином в період з 21.05.2011 по 03.10.2017 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

21 березня 2012 року, відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 нотаріально, в приватного нотаріуса Ульяновського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кримської Н.П. за згодою своєї дружини ОСОБА_1 , на укладення чоловіком ОСОБА_4 договору купівлі продажу квартири, згода якої посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округа Кіровоградської області Кримською Н.П. 21.03.2012 року за реєстром №379, уклав з ОСОБА_6 , договір купівлі продажу належної ОСОБА_15 двокімнатної квартири загальною площею 46,74 кв. господарсько-побутовими будівлями: підвал, сарай, гараж, який був зареєстрований в реєстрі за №380, був вчинений за 152855,00 грн., які були передані, продавцю квартири ОСОБА_6 батьком відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_7 .

З 30.03.2012 року позивач за первісним позовом зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вимогами ч.ч.1, 2,3 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до вимог ч.ч.2.3, СК України, передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно із вимогами ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вимогами ч. 3ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, ч 2 статті 372 ЦК України передбачає, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до

спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою

(шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих

підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася

внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх

обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне

майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що

знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також

борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в

інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК)

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з

подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі

договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу,

але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі

індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть

якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя;

кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що

належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної

шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним

особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за

рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що

стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд

може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде

встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права

спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі,

суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК

щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання

грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя

відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації

може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за

умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом

(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду

відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а

неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними

відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в

цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх

спільній частковій власності.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що«...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні».

Відповідно дост.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в).

Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.

Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі нормст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений.

Отже, системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги позивача за первісним позовом про визнання квартири та господарських будівель спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а саме двокімнатної квартири, є обґрунтованими.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що спірне майно, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 46,74 кв.м. та прилеглі до неї господарсько-побутові будівлі: підвал л «А1», сарай л «Б», гараж л «Г». було придбано сторонами у період шлюбу та є спільними майном подружжя, яке підлягає поділу, так як договір купівлі продажу квартири оформлений нотаріально на ім`я відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2012 року, за згодою його дружини ОСОБА_1 , яка посвідчена приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округа Кіровоградської області Кримською Н.П. 21.03.2012 року за реєстром №379, тобто вчинений в інтересах сімї, за кошти, які особисто не належали відповідачу за первісним позовом ОСОБА_4 , а належали іншим особам.

Припиняти право власності відповідача ОСОБА_4 на 1/2 ідеальну частку двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , суд вважає недоцільним, оскільки квартира є спільним майном подружжя.

Стосовно вимог зустрічного позову про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_4 нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_6 , то суд вважає такі вимоги не підлягаючими до задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч.3 ст. 208 ЦК України слідує, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі.

Крім того згідно до вимог ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню, нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії.

Згідно до вимог ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З врахуванням вище викладеного, суд критично відноситься до показів допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_7 , який суду пояснював, що спірна квартира була куплена ним за свої особисті кошти тільки для свого сина ОСОБА_4 , а не для та в інтересах членів сімї останнього, з якими ОСОБА_4 проживав на той час, оскільки нотаріально договору дарування спірної квартири на сина він не вчиняв, а також не вчиняв нотаріально договору дарування грошей тому на придбання вказаної квартири, та рахує, що він зацікавлений в розгляді справи спір в якій стосується його сина, що узгоджується та відповідає правовій позиції відображеній в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року при розгляді цивільної справи № 718/585/16-ц: якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю.

Інші свідки не бачили таких обставин і при купівлі спірного будинку присутні не були. Про те, що спірний будинок куплено за кошти батька ОСОБА_4 ОСОБА_7 знають зі слів останнього, а тому такі покази не можуть визнаватись судом, як допустимими доказами.

При ухваленні рішення суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Що стосується вимоги заявленої представником позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_4 витрат на надання правової допомоги в розмірі 3500 грн., то вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні належно оформлені у встановленому законом порядку, документально підтверджені про це дані.

Як роз`яснено у постанові Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі N 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за первісним позовом оплачено судовий збір при подачі позову до суду в розмірі 768 грн. 80 коп. (а.с.1), які відповідно ст. 141 ЦПК України підлягають до стягнення із відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 19, 76-89, 141, 258, 259, 264- 265, 268,273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Первинний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спільне майно подружжя задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 46,74 кв.м. та прилеглі до неї господарсько-побутові будівлі: підвал л «А1», сарай л «Б», гараж л «Г».

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання об`єкта особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути за первісним позовом з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати за первісним позовом в розмірі 768 грн. 80 коп.

Судові витрати по зустрічному позову залишити по фактичному їх понесенні стороною.

Місце проживання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Місце проживання відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення судом виготовлено 31 січня 2020 року.

Суддя: Гут Ю. О.