Ухвала

31 січня 2020 року

м. Київ

справа № 369/3211/18

провадження № 61-1875ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради на постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради про зобов`язання здійснити перерахунок наданих комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Комунальне підприємство «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради (далі - КП «Києво-Святошинська тепломережа», підприємство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.

Позов обґрунтувало тим, що КП «Києво-Святошинська тепломережа» надає послуги із забезпечення населення холодною водою, прийомом стоків, вивозом сміття, поточним ремонтом внутрішньо-будинкового обладнання та місць загального користування, а також іншими комунальними послугами в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди майна комунальної власності територіальної громади с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області від 15 листопада 2000 року.

Між позивачем і відповідачем встановилися фактичні договірні відносини та був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 . Відповідач користується комунальними послугами, але не виконує зобов`язання зі сплати цих послуг.

Ураховуючи наведене, підприємство просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Києво-Святошинська тепломережа» борг з оплати комунальних послуг у розмірі 103 473,47 грн, інфляційні втрати у розмірі 22 645,58 грн, три відсотки річних від основного боргу у розмірі 4 079,75 грн, а всього 130 198,80 грн.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до КП «Києво-Святошинська тепломережа» про зобов`язання здійснити перерахунок комунальних послуг.

Зустрічний позов обґрунтував тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 грудня 1997 року № 166 квартира АДРЕСА_1 , належить у рівних частках на праві приватної спільної власності йому та ОСОБА_2 . КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної не зверталося до нього щодо укладення договору, та не надсилало договору на надання комунальних послуг, як того вимагає стаття 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір укладений не був. Зазначав, що між сторонами у строк до 01 січня 2006 року не було укладено договору на надання комунальних послуг, а комунальні послуги, починаючи з 01 січня 2006 року, надаються без укладеного договору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року первісний позов задоволено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року в частині задоволення первісного позову скасовано. Ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Києво-Святошинська тепломережа» борг за комунальні послуги у розмірі 3 838,23 грн, інфляційні втрати у розмірі 5 207,75 грн, три відсотки річних за період з січня 2013 року до червня 2014 року у розмірі 514,97 грн. Визначено, що заборгованість з оплати на утримання будинку у період з липня 2014 року до лютого 2018 року складає 8 468,96 грн, три відсотки річних - 933 грн, інфляційні втрати - 9 493,98 грн, заборгованість за вивіз сміття у період з липня 2014 року до лютого 2018 року складає 902,55 грн, три відсотки річних - 99 грн, інфляційні витрати - 1 011,29 грн.

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга КП «Києво-Святошинська тепломережа», в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. За змістом касаційної скарги вона стосується оскарження рішення в частині вирішення первісного позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 130 198 80 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Касаційна скарга заявника не містить посилання на зазначені випадки, як і посилання на докази на їх підтвердження.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте в основному зводяться до незгоди із встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи, що касаційна скарга КП «Києво-Святошинська тепломережа» подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради на постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради про зобов`язання здійснити перерахунок наданих комунальних послуг відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко