РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Мордухович К.Г.
Позивач Харківська міська рада звернулася до Київського районного суду міста Харкова з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 , яка використовується ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 шляхом демонтажу гаражу, з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.
Ухвалою від 29.12.2017 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позову.
16.01.2018 року до суду надійшла заява Харківської міської ради на виконання вимог суду від 29.12.2017 року.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2018 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.01.2019 року закрито підготовче провадження по даній справі, призначено до розгляду по суті в судове засідання.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Київського районного суду м. Харкова від 04.03.2019, вказана справа розподілена в провадження судді Губської Я.В.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.09.2019 вказану позовну заяву залишено без розгляду у зв*язку з неявкою позивача, яку в подальшому скасовано постановою Харківського апеляційного суду від 19.11.2019 та справу направлено для продовження судового розгляду.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області у справі №640/20863/15-ц від 31.08.2016, апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено, рішення Київського районного суду м.Харкова від 25.01.2016 вищевказаній справі, скасовано в частині визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на гараж площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 .

У жовтні 2016 року Харківська міська рада звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу гаражу площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 від 04.07.2016 № 1181, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2016 №1181, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Д.В , право власності на гараж площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 .

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 07.02.2017 у справі № 640/15880/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.06.2017 року, у вищевказаній справі, позовні вимоги Харківської міської ради задоволено, визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу гаражу площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_4 від 04.07.2016 №1181, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.08.2017 № 95392020 право власності на гараж літ. «А-1» загальною площею 90,86 м.кв. по АДРЕСА_3 скасовано.

Згідно акту огляду земельної ділянки від 02.07.2016 на земельній ділянці площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 , розташована нежитлова будівля (гараж), земельна ділянка загальною площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 , яка використовується відповідачами без державної реєстрації прав, передбачених ст.ст. 125,126 ЗК України.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.12.2017 №109274774 будь-яких прав на земельну ділянку по АДРЕСА_3 за юридичними та фізичними особами не зареєстровано, що свідчить про те, що вказана земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

Таким чином, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 31.08.2016 у справі №640/20863/15-ц встановлено, що ОСОБА_1 здійснено самочинне будівництво гаража на земельній ділянці по АДРЕСА_4 , що не була відведена їй для цієї мети.

Тому, Харківська міська рада вважає, що земельна ділянка загальною площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 самовільно зайнята відповідачами шляхом розміщення на ній нежитлової будівлі (гаражу) та підлягає звільненню.

Відзив на позов відповідачами не надано.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з наведених у ній підстав, надав пояснення по суті позову, 03.09.2020 до суду надійшла заява, в якій позивач просить розглядати справу 10.12.2020 за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти огляду доказів за їх місцезнаходженням заперечував, посилаючись на можливість надавати докази до суду та протикарантинні заходи на території України.

Відповідач ОСОБА_2 , в обґрунтування заперечень на позовні вимоги в судовому засіданні надавав пояснення та докази на підтвердження зареєстрованого за ним прав власності на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_3 (гаражі НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ) площами по 0,0024 га з кадастровими номерами: :13:009:0278 та :13:009:0278, а також результати проведення за вказаною адресою геодезичних робіт, з метою встановлення місцезнаходження гаражів, які будуються ОСОБА_2 , згідно цільового призначення земельних ділянок.

Також відповідачем до суду надавалися фото належних йому гаражних боксів за адресою: АДРЕСА_3 та даних їх місцезнаходження з Публічної кадастрової карти України.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Цимбалюк С.В. протягом судового розгляду проти позовних вимог заперечував, в судове засідання 10.12.2020 подав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій проти позову заперечує, в задоволенні позову просить відмовити. Також представником відповідача адвокатом Цимбалюк С.В. до суду подано клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням за участі спеціаліста в галузі геодезії.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань з приводу розгляду справи до суду не подавали, за таких обставин суд вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Вирішуючи клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням, подане до суду 10.11.2020 представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Цимбалюк С.В., суд приходить до висновку, що воно задоволенню не підлягає, оскільки ст.ст.76-85 ЦПК України передбачено невичерпний перелік доказів, що можуть бути надані сторонами, які стосуються предмету доказування.

Враховуючи, що до суду сторонами на підтвердження своїх позицій протягом судового розгляду надані достатні докази для встановлення обставин по справі, а також з урахуванням встановлених в Україні на час розгляду справи проти карантинних заходів, кінцевий строк яких не є визначеним і задоволення даного клопотання, організація його проведення може призвести до затягування розгляду справи..

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та надані докази на підтвердження вимог та заперечень, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожні особа має право на захист свого інтересу.

Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду позивач Харківська міська рада зазначає, що відповідачами за адресою АДРЕСА_3 побудовано гаражний бокс площею 90,86 кв.м. на території. що належить територіальній громаді м. Харкова, яка не надавалася будь-кому для розміщення гаражних боксів, згідно інформації Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради від 07.02.2017. На підтвердження зазначеного вказує про наявність рішення суду Апеляційного суду Харківської області від 31.08.2016 року, рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2017 року та акт огляду земельної ділянки від 02.07.2016 року.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що дійсно рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 у справі №640/20863/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені та в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на гараж, площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 .

Також, Рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Київського районного суду м.Харкова від 25.01.2016 скасовано в частині визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на гараж площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 .

Згідно рішення Київського районного суду міста Харкова від 07.02.2017 у справі № 640/15880/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.06.2017 року, за позовом Харківської міської ради визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу гаражу площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_4 від 04.07.2016 №1181, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

За представленою позивачем інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.12.2017 будь-яких прав на земельну ділянку по АДРЕСА_3 за юридичними та фізичними особами не було зареєстровано.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідачі вказують, що позивачем не враховані ті обставини, що відповідачі станом на час розгляду справи є власниками земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_3 і посилання позивача про те, що вони самовільно зайняли земельну ділянку площею 90,86 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 не відповідає дійсності.

Згідно зі статями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

На підставі ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно пунктів 5, 22, 24, 25, 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

За змістом частин 4, 5статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до статті 34Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконання будівельних робіт дозволяється після подання повідомлення чи видачі органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Відповідно ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ч. 1 ст. 78 ЗУ України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ч. 1 ст. 211 ЗК України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Під час розгляду справи, відповідачем ОСОБА_2 27.05.2019 до суду надано договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 09.01.2019 приватним нотаріусом ХМНО Конопацькою О.Б. за р.№13 (а.с.122-123 т.с.1), з якого вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 (гараж НОМЕР_1 площею 0,0024 га з кадастровим номером :13:009:0278. На підтвердження наведеного надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.01.2019.(а.с.127 т.с.1)

Також, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 22.01.2019 приватним нотаріусом ХМНО Конопацькою О.Б. за р.№32 (а.с.124-125 т.с.1), з якого вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 (гараж НОМЕР_2 площею 0,0024 га з кадастровим номером :13:009:0277. На підтвердження наведеного надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.01.2019.(а.с.126 т.с.1), згідно п.2 цього договору цільове призначення земельної ділянки: 02.05 для будівництва індивідуальних гаражів.

Відповідно до акту приймання-передачі результатів геодезичних робіт щодо визначення місця розташування на місцевості поворотних точок окружної межі земельних ділянок № НОМЕР_2 з кадастровим номером :13:009:0277 та земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером :13:009:0289 по АДРЕСА_3 від 15.08.2019 встановлено. що загальний розмір гаражного боксу літ.А-1 співпадає з загальним розміром земельних ділянок №288,289,304,305.

З технічної документації ТОВ «інвестиційно-консалтингова компанія «Проконсул» із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натур і(на місцевості) гр. ОСОБА_2 для індивідуального гаражного будівництва по АДРЕСА_3 розташовані гаражі № НОМЕР_1 , № НОМЕР_1 (а.с.2-44). Вбачається, що належні ОСОБА_2 на належних йому земельних ділянках, згідно схеми розташування (а.с.71 т.с.2 )гаражні бокси № НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , згідно акту погодження меж розташовані за цією адресою належні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що не є відповідачами у справі.

Також на підтвердження зареєстрованих належним чином прав на земельні ділянки за ОСОБА_2 та їх меж до суду надано Витяги з Державного земельного кадастру, з кадастрового плану вбачається що земельна ділянка розмірами 4*6 має форму прямокутника площею 0,0024 га.

Представник позивача в судовому засіданні надавав для залучення до справи роздруківку з план-схеми обстеженої земельної ділянки на підтвердження своїх доводів, щодо розміщення гаражів, належних відповідачу на території за адресою: АДРЕСА_3 , що є власністю територіальної громади.

Однак, з наданого плану схеми до позову в 2017 році та датованого 02.07.2016 роком судом не вбачається жодних координат, зазначення кадастрових номерів, з яких вдавалося б можливим ідентифікувати земельну ділянку, на якій обведено прямокутну будівлю.

Таким чином, судом критично сприймається вказаний доказ (план-схема), оскільки станом на теперішній час неможливо встановити місцезнаходження самовільно зайнятої ділянки площею 90,86 кв.м., яка є предметом позовних вимог і наданий план не підтверджує даних про наявність порушення прав територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради з боку відповідачів у справі, станом на момент розгляду справи.

Також, в судовому засіданні представник позивача не зміг достовірно зазначити адресу місцезнаходження спірної ділянки площею 90,86 кв.м., враховуючи надані до суду відповідачами дані про укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_3 .

Представником відповідача до суду були також надані фото збудованих ОСОБА_2 гаражів з роздруківкою геолокації та кадастрових номерів належних йому земельних ділянок (а.с.128-137 т.с.2), відповідно до публічної кадастрової карти, зображення на яких відповідає фото, долученим до позову(а.с.11 т.с.1)

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що самовільним зайняттям земельної ділянки - є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно із положеннями статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Таким чином, дослідивши всі надані до суду докази, суд приходить до висновку, що представником Харківської міської ради протягом всього судового розгляду не доведено належними та допустимими доказами розміщення належних відповідачам Зінченкам гаражів на земельній ділянці по АДРЕСА_3 , що знаходиться у комунальній власності.

При цьому, суд погоджується з доводами позивача про те, що під час скасування права власності за ОСОБА_1 на гараж 90,86 кв.м. в 2016-2017 роках, право власності на цей гараж та земельну ділянку не було оформлено належним чином, однак суд зазначає, що посилання позивача, як на підставу позовних вимог лише на рішення суду, яким були скасовані права власності за ОСОБА_1 на гараж, площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_3 та договір купівлі-продажу гаражу площею 90,86 кв.м. по АДРЕСА_4 не може бути єдиною підставою для задоволення позовних вимог в 2020 році, з врахуванням наданих суду даних про оформлення відповідачами у власність земельних ділянок за цими же адресами.

Також, доводи представника позивача на розміщення гаражу по АДРЕСА_3 , належного іншим відповідачам та використанням ними земельної ділянки площею 90,86 кв.м., крім ОСОБА_2 у справі також не знайшло свого підтвердження протягом судового розгляду, а тому пред`явлені вимоги до ОСОБА_1 ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Крім того, суд звертає увагу на те, що сторонами по справі не були до суду надані правовстановлюваючі документи та докази про реєстрацію права власності на гараж площею 90,86 кв.м. за адресою по АДРЕСА_4 , і суд враховує, що станом на час розгляду справи право власності на гараж по АДРЕСА_3 площею 90,86 кв.м. за відповідачами не зареєстровано.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання та ст. 81 цього Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, дослідивши всі докази по справі, надані сторонами суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт порушення прав Харківської міської ради протиправною поведінкою відповідачів, що підлягає захисту.

Також, не надані до суду і інші належні та допустимі докази, що спростовують доводи відповідача про розміщення гаражних боксів ОСОБА_2 на земельній ділянці, що на теперішній час належать йому на праві власності.

Суд вважає, що позивачем не надано суду належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог, а сукупність досліджених в судовому засіданні доказів не дає підстав для задоволення позовних вимог Харківської міської ради, в тій редакції, що є предметом позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4,5,13,141,258,263,265,280 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Харківської міської ради (61003 м.Харків пл.. Конституції 7) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки по АДРЕСА_3 , шляхом демонтажу гаражу з приведенням її у придатний для подальшого використання стан відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: