Номер провадження: 22-ц/813/6590/20
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про зобов`язання останніх припинити діяльність станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 та перенести її за межі житлової зони. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , в якому постійно проживає. Відповідачі, на території будинку організували станцію технічного обслуговування автотранспортних засобів, вихлопні гази, смол та шум якої з 2010 року шкодять здоров`ю мешканців будинку, в тому числі позивачу. Позивач неодноразово звертався зі скаргами на дії відповідачів до різних інстанцій, якими неодноразово проводилися бесіди та роз`яснення з відповідачами, а також накладався штраф за порушення норм та вимог закону. Однак відповідачі продовжують порушувати права позивача, що стало підставою його звернення до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 перенести СТО, яка фактична розміщена по АДРЕСА_1 з житлової зони відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я від 19.06.1996 року № 173. В решті позову до ОСОБА_1 - відмовлено. У задоволені позову до ОСОБА_3 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2020 року скасувати та у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги апелянт фактично не згоден з рішенням суду в частині задоволених вимог про зобов`язання відповідача перенести СТО, яка фактична розміщена по АДРЕСА_1 з житлової зони відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я від 19.06.1996 року № 173.

Враховуючи наведене, рішення суду переглядається в апеляційному порядку лише в частині задоволених вимог про зобов`язання відповідача перенести СТО, яка фактична розміщена по АДРЕСА_1 з житлової зони відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я від 19.06.1996 року № 173.

В частині відмови у вимогах ОСОБА_2 про припинення діяльності СТО в апеляційному порядку відповідачем ОСОБА_1 не оскаржується і в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Відповідачем ОСОБА_3 рішення суду в частині відмови у вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 не оскаржено.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про дату, час і місце розгляду справи на 17.11.2020 року на 14-00 г. повідомлялися, в судове засідання не з`явилися, про причини не явки не повідомили, про відкладення розгляду справи не клопотали.

Позивач ОСОБА_2 будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи на 17.11.2020 року на 14-00 г., в судове засідання не з`явився, про причини не явки не повідомив.

Колегія суддів виходячи з оглянутих матеріалів справи вбачає, що ОСОБА_1 є ініціатором оскарження рішення суду першої інстанції та автором апеляційної скарги, яка подана до Одеського апеляційного суду 03.04.2020 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2020 року провадження у справі відкрито та того же дня справу з урахуванням фактичного навантаження колегії суддів призначено до розгляду на 17.11.2020 року на 14-00 г.

Враховуючи, що апеляційну скаргу подав ОСОБА_1 і що розгляд апеляційної скарги поданої у квітні 2020 року було з урахуванням надмірного навантаження апеляційного суду призначено на листопад 2020 року - тобто у строк більше ніж 6 місяців, то ОСОБА_1 мав проявити розумну заінтересованість щодо руху справи з розгляду його апеляційної скарги в апеляційному суді та щодо належного отримання судової кореспонденції за адресою, яку він зазначив в апеляційній скарзі.

Оскільки судова кореспонденція направлена за адресою, яку відповідач ОСОБА_1 зазначив в поданій позовній заяві, з відміткою про не вручення у зв`язку із закінченням строку зберігання, дана обставина в розумінні ст. 128 ЦПК України та в контексті з наведеними хронологічними обставинами, апеляційним судом враховується, як така, що не перешкоджає розгляду справи, оскільки не отримання судової кореспонденції за адресою, яку апелянт зазначив у позові відбулося з причин не залежних від суду та з недбалості самого позивача, який у квітні 2020 року був обізнаний про подання ним апеляційної скарги на рішення районного суду і мав проявити розумний інтерес протягом 7 місячного строку, в тому числі і до судового засідання з розгляду апеляційної скарги в апеляційному суді, про що інформація є у відкритому доступі на сайті «Судова влада» та на сайті Одеського апеляційного суду.

При цьому колегія суддів також враховує стан здоров`я позивача, який страждає на тяжке захворювання та строк розгляду справи в судах.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Частково задовольняючи позов, зобов`язуючи ОСОБА_1 перенести СТО, яка фактична розміщена по АДРЕСА_1 з житлової зони відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я від 19.06.1996 року № 173, відмовляючи у решті вимог до ОСОБА_1 , відмовляючи у вимогах до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив того, що дані вимоги є обгрунтованими та доведеними, а обраний спосіб захисту порушеного права відповідає статті 16 ЦК України, спеціальним законам, правилам.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно № 8019674, довідкою про склад сім`ї від 09.03.2017 року.

Позивач постійно проживає за спірною адресою, є особою похилого віку, страждає на онкологічне захворювання легені (довідка ООКЛ № 2751 від 18.02.2011 року).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець на здійснення ремонтних робіт, що визнано представником відповідача та встановлено рішенням Малиновського районного суду м.Одеси.

За спірною адресою ним з гаражу самовільно без відповідного дозволу в житловій зоні облаштована та експлуатується СТО, що не заперечувалось відповідачами в процесі розгляду справи. Фактична діяльність СТО підтверджується також :

- листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 16.09.2010 року №01/11-4511;

- листом MPA ОМР від 14.09.2011 року № М -176 Л/П;

- листом Департаменту муніципальної безпеки ОМР від 10.11.2016 року № 01.1-15/м-1767;

- листом МРА ОМР від 28.08.2018 року № м-2304;

-фото фіксацією, оглянутою судом, з якої вбачається діяльність СТО в житловій зоні, безпосередня близькість до житла позивача.

Департаментом муніципальної безпеки ОМР 10.11.2016 року за спірною адресою зафіксовано порушення «Правил благоустрою території м.Одеси», Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» - розташування СТО, знаходження прилеглої території в незадовільному санітарному стані.

04.09.2018 року Департаментом повторно встановлений факт порушення «Правил благоустрою території м.Одеси»: проведення ремонту транспортних засобів у не відведених для цього місцях, захаращування території.

У відношенні ОСОБА_1 в серпні 2018 року складені протоколи за статтею 152 КУпАП №№ 013721, 013690 за ознаками порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів.

Органами місцевої влади ОСОБА_1 роз`яснений обов`язок термінового усунення порушень закону (лист ДМБ ОМР від 10.11.2016 року).

Головним управлінням Державної служби з питань праці в Одеській області ДСУПП 27.08.2018 року встановлена відсутність у ФОП ОСОБА_1 дозволу на виконання робіт та на експлуатацію машин і механізмів, що є порушенням ПКМУ від 26.10.2011 року № 1107.

Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР порушило питання про проведення перевірки за спірною адресою, поряд із тим, ОСОБА_1 жодні документи не надав, перешкоджаючи проведенню перевірки, Малиновський відділ поліції у м.Одесі ГУНП в Одеській області своїх обов`язків посприяти проведенню перевірки не вжив (лист від 22.08.18 року).

Колегія суддів виходить з такого.

За частина 1 та 2 ст. 103 ЗК України що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, тощо) та зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно з Правилами благоустрою м. Одеси, затвердженими рішенням Одеської міської ради №1613-VI від 23.12.2011 року забороняється:

- захаращувати території загального користування будівельними та іншими матеріалами, конструкціями, сміттям, побутовими відходами, відходами виробництва, накопиченням снігу та льоду тощо (9.1.8);

- здійснювати ремонт, обслуговування та миття транспортних засобів, машин, механізмів у не відведених для цього місцях (крім випадків проведення негайного ремонту при аварійній зупинці)(9.1.17);

- використовувати земельні ділянки не за цільовим призначенням (9.1.22);

- здійснювати діяльність, яка негативно впливає на довкілля при відсутності позитивного висновку державної екологічної експертизи, проектної документації об`єктів будівництва, реконструкції (9.1.23).

Відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я від 19.06.1996 року № 173 станції технічного обслуговування і ремонту автомобілів слід розміщувати в промислових та комунально-складських зонах, на магістральних вулицях і дорогах за межами житлового району.

Відстані від СТО з урахуванням проїздів до них до житлових будівель встановлені додатком № 10 до вищевказаних Правил.

Вказані санітарні правила планування та забудови населених пунктів є наслідком дотримання державою Конституції України, за статтею 50 якої кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, що також узгоджуються із Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Зібрані по справі докази свідчать про те, що ОСОБА_1 будучи зареєстрованим в якості приватного підприємця, здійснюючи вид підприємницької діяльності пов`язаний з ремонтом та обслуговуванням автомобілів, в порушення вимог закону та встановлених Правил благоустрою території у м. Одесі, створив в житловій зоні біля будинку АДРЕСА_1 , де проводяться роботи по ремонту транспортних засобів.

При цьому, комісійними обстеженнями, які проводилися представниками органів місцевого самоврядування - Департаментом муніципальної безпеки ОМР, Малиновською РА Одеської міської ради встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 на території присадибної ділянки, внаслідок самочинної реконструкції частини домоволодіння, яка належить ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_1 організовано СТО, на якій здійснюються роботи з ремонту та обслуговування автомобілів, прилегла територія перебуває у незадовільному санітарному стані.

За даним фактом спеціалістами Департаменту муніципальної безпеки ОМР складено протоколи 013721, 013690 за ознаками порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів - ст. 152КУпАП.

Факт проведення робіт по ремонту транспортних засобів на прилеглій до домоволодіння по АДРЕСА_1 території, відповідачем ОСОБА_1 не заперечується.

Вказані обставини свідчать про те, що за адресою: АДРЕСА_1 прилегла до будинку територія використовується не за призначенням (присадибна ділянка), а роботи по проведенню ремонту транспортних засобів в житловій зоні, створюють незручності та порушують правила добросусідства, у т.ч. і права позивача, який є власником частини будинку за цією ж адресою.

Факт реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця не звільняє його від обов`язків дотримуватися вимог закону та правил користування прибудинковими територіями, місцями загального користування, експлуатації будинків, використання за цільовим призначенням земельних ділянок, що перебувають у власності та користуванні, встановлених санітарно-епідеміологічних норм тощо.

Колегія суддів виходячи із встановлених у справі обставин вважає, що суд першої інстанції вірно врахувавши,що позивач постійно проживає поблизу СТО, яка експлуатується ОСОБА_1 в житловій зоні, набув правильного висновку, що сам по собі факт експлуатації СТО в житловій зоні є грубим порушенням прав громадянина України і що мотивом зручності або отриманням доходу для певного кола осіб не можуть нівелюватись загальновстановлені правила та порядки.

Крім того експлуатація ОСОБА_1 в житловій зоні, де в законному порядку мешкає позивач, здійснюється з порушенням п.9.1.7. (тепер це п. 9.1.8.) та 9.1.16 (тепер це п.9.1.17) Правил благоустрою міста Одеси.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки органи місцевого самоврядування, архітектурно-будівельного, санітарного контролю в порядку ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не виконали свого обов`язку звернення із позовом для усунення існуючих за спірною адресою грубих порушень закону, а позивач вжив всіх досудових заходів для вирішення спірного питання, відповідач ОСОБА_1 від усунення порушень ухиляється, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає статті 16 ЦК України, спеціальним законам, правилам.

Такі висновки районного суду відповідають встановленим ним обставинам справи і ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність спричинення шкоди здоров`ю позивача фактом функціонування СТО є неспроможніми, оскільки позивач обгрунтовував свої вимоги порушенням права на безпечне життя і здоров`я і що експлуатація СТО в житловій зоні не у відповідності до цільового призначення земельної ділянки, порушує правила добросусідства створенням незручностей проживання і такі порушення не можуть підтверджуватися лише шкодою завданою здоров`ю.

Інші доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення. не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2020 року про зобов`язання ОСОБА_1 перенести СТО, яка фактична розміщена по АДРЕСА_1 з житлової зони відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я від 19.06.1996 року № 173 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2020 року про зобов`язання ОСОБА_1 перенести СТО, яка фактична розміщена по АДРЕСА_1 з житлової зони відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я від 19.06.1996 року № 173 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 07.12. 2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк