Справа №443/2215/18
Провадження №2/443/663/20
РІШЕННЯ

іменем України

21 грудня 2020 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , право власності на: житловий будинок та господарські будівлі і споруди в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку на території Облазницької сільської ради площею 3,62 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія НОМЕР_3, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №142 від 19.03.1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Облазницькій сільській раді 30.05.1997 року за №779.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина на майно вказане вище. Будинок був зареєстрований Стрийським МБТІ 10.11.1989 року за реєстровим № 35 на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_4 . ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , будучи учасниками колгоспного двору, брали активну участь в утриманні будинку в належному стані, проводили поточні ремонти, сплачували комунальні послуги. Брат позивачки ОСОБА_2 не займався володінням власністю, не брав активної участі в утриманні будинку, не вчиняв фактичних дій, притаманних власнику. Відтак, на думу позивачки, саме батько із матір`ю стали фактичними співвласниками будинку, після припинення колгоспного двору, однак їхні частки у майні не були визначені. Станом на 15 квітня 1991 року батьки позивачки не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхні частки у даному будинку були рівними, тобто по Ѕ будинковолодіння. Таким чином, вони фактично стали співвласниками вищевказаного будинку, однак право власності на частини будинку, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось.

Згідно довідки Облазницької сільської ради №904 від 29.10.2018 року ОСОБА_4 постійно проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 . Заповіту від ОСОБА_4 у виконкомі Облазницької сільської ради не посвідчувалося.

Брат позивачки ОСОБА_5 спадщину не прийняв, оскільки не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не вступив у володіння та управління спадковим майном. Заявою від 30.10.2018 року ОСОБА_2 підтвердив, що спадщину не прийняв та не претендує на спадкове майно після смерті батька. Натомість, мати позивачки ОСОБА_3 займалася похоронами свого чоловіка, у шестимісячний термін вступила в управління спадковим майном (продовжувала проживати у спадковому будинку, утримувала його в належному стані, обробляла присадибну земельну ділянку) і не заявляла про відмову від спадщини, а тому на підставі ст.549 ЦК УРСР 1963 року, вважалася такою, що її прийняла. Юридично спадщину матір не оформляла. Таким чином, маючи свою Ѕ частку будинку та успадкувавши Ѕ частку, належну чоловікові, матір стала фактичним одноосібним власником цілого будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_3 , після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок та господарські будівлі і споруди в АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка (пай) на території Облазницької сільської ради площею 3,62 умовних кадастрових гектари, які вона успадкувала після смерті свого чоловіка, однак юридично не оформила.

Згідно довідки Облазницької сільської ради №957 від 12.11.2018 року ОСОБА_3 постійно проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з нею проживав та був зареєстрований син ОСОБА_2 .

Від імені ОСОБА_3 у виконкомі Облазницької сільської ради заповіт не посвідчено.

Оскільки заповіту матір не залишила, то спадкування відбулося за законом. Серед спадкоємців першої черги за законом були відповідач ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 .

Однак ОСОБА_5 заявою від 12.11.2018 року підтвердив, що спадщину не прийняв та не претендує на спадкове майно після смерті матері.

14.12.2018 року позивачка звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контору Львівської області для отримання свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 . Постановою №789/02-31 від 14.12.2018 року нотаріус відмовив їй у їх видачі, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Ще однією причиною відмови стало те, що у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) на території Облазницької сільської ради. Відтак, позивач змушена звертатися до суду із вказаним позовом з метою захисту майнових прав.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 04.02.2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 20 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження та вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 15 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заву про проведення розгляду справи без його участі, згідно якої позов визнає.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Облазницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області 18.11.1996 року (а.с. 10).

Після смерті батька відкрилася спадщина, до складу якої увійшла належна йому частина житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з господарської книги с. Махлинець від 05.12.2018 року №1012, будинковолодіння АДРЕСА_1 відносилося до категорії "колгоспний двір" (а.с. 12).

Учасниками колгоспного двору були батько, мати та брат позивачки: ОСОБА_4 - голова двору, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Будинок був зареєстрований Стрийським МБТІ 10.11.1989 року за реєстровим № 35 на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_4 .

Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 25.10.1989 року (а.с. 13).

До складу спадщини також увійшла земельна ділянка на території Облазницької сільської ради площею 3,62 умовних кадастрових гектари, належна померлому ОСОБА_4 згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія НОМЕР_3, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №142 від 19.03.1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Облазницькій сільській раді 30.05.1997 року за №779 (а.с. 25), що також підтверджується витягом із Книги реєстрації Сертифікатів на право на середню земельну частку (пай), наданий Відділом у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 09.11.2018 року (а.с.19).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини.

Згідно довідки Облазницької сільської ради №904 від 29.10.2018 року ОСОБА_4 постійно проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 (а.с. 11).

Заповіт від ОСОБА_4 у виконкомі Облазницької сільської ради не посвідчувалося.

Оскільки заповіту батько позивачки не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідач ОСОБА_5 спадщину не прийняв, оскільки не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не вступив у володіння та управління спадковим майном. Заявами від 30.10.2018 року та 26.10.2020 року ОСОБА_2 підтвердив, що спадщину не прийняв, не претендує на майно колгоспного двору та відмовляється від своєї частки на користь ОСОБА_1 (а.с. 20,56).

Натомість, мати позивачки ОСОБА_3 займалася похоронами свого чоловіка, у шестимісячний термін вступила в управління спадковим майном (продовжувала проживати у спадковому будинку, утримувала його в належному стані, обробляла присадибну земельну ділянку) і не заявляла про відмову від спадщини, а тому на підставі ст.549 ЦК УРСР 1963 року , вважалася такою, що її прийняла. Юридично спадщину матір не оформляла.

Таким чином, маючи свою Ѕ частку будинку та успадкувавши Ѕ частку, належну чоловікові, матір стала фактичним одноосібним власником цілого будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 та успадкувала земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданим Облазницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області 21.10.2002 року (а.с.21).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок та господарські будівлі і споруди в АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка (пай) на території Облазницької сільської ради площею 3,62 умовних кадастрових гектари, які вона успадкувала після смерті свого чоловіка, однак юридично не оформила.

Згідно довідки Облазницької сільської ради №957 від 12.11.2018 року ОСОБА_3 постійно проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з нею проживав та був зареєстрований син ОСОБА_2 (а.с.22).

Від імені ОСОБА_3 у виконкомі Облазницької сільської ради заповіт не посвідчено.

Оскільки заповіту матір позивачки не залишила, то спадкування відбулося за законом. Серед спадкоємців першої черги за законом були відповідач ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 спадщину не прийняв, оскільки не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не вступив у володіння та управління спадковим майном.

Натомість, позивачка займалася похоронами матері, у шестимісячний термін вступила в управління спадковим майном (забрала ключі від будинку, утримувала його в належному стані, робила поточний ремонт, а також обробляла присадибну земельну ділянку) і не заявляла про відмову від спадщини, а тому на підставі ст.549 ЦК УРСР 1963 року, вважається такою, що її прийняла.

Постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. №789/02-31 від 14.12.2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 , з огляду на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Крім того, у ОСОБА_1 відсутні оригінали правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) на території Облазницької сільської ради (а.с.24).

Відтак, позивачка немає можливості оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 та земельну частку (пай), а тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом щодо спадкового майна.

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача.

Відтак, враховуючи вище вказане, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 315, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , право власності на:

-житловий будинок та господарські будівлі і споруди в АДРЕСА_1 ;

-земельну ділянку на території Облазницької сільської ради площею 3,62 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія НОМЕР_3, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №142 від 19.03.1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Облазницькій сільській раді 30.05.1997 року за №779.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 грудня 2020 року

Головуючий суддя С.І Сливка