ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 638/1414/17

провадження № 61-862св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: прокуратура Харківської області, Державна казначейська служба України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Цвірюка Д. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до прокуратури Харківської області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 6 серпня 2013 року він у порядку статті 214 КПК України звернувся до прокуратури Харківської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, однак відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2013 року зобов`язано прокуратуру Дзержинського району м. Харкова внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення за його заявою від 6 серпня 2013 року.

10 вересня 2013 року на виконання вказаної ухвали слідчого судді внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000136 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 264 та частиною першою статті 366 КК України.

9 жовтня 2013 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про закриття кримінального провадження, яку ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова 2 грудня 2013 року скасовано.

Позивач зазначав, що у подальшому слідчий прокуратури Харківської області неодноразово виносив такі ж постанови про закриття кримінального провадження, а саме: 7 лютого 2014 року, 11 серпня 2015 року, 30 жовтня 2015 року, 29 квітня 2016 року, 5 вересня 2016 року, 3 жовтня 2016 року, 29 червня 2017 року, 28 листопада 2017 року, які скасовані ухвалами слідчих суддів.

Крім того, слідчий прокуратури Харківської області неодноразово виносив постанови про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні, які також скасовані ухвалами суду.

Посилаючись на зазначене, позивач вважає, що вказаними неправомірними діями та бездіяльністю посадових осіб прокуратури Харківської області йому завдано моральних страждань. З урахуванням викладеного позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 522 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними і допустимими доказами не довів причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, яку він просить відшкодувати. Суд першої інстанції вважав, що сам факт зобов`язання ухвалою слідчого судді внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також скасування постанов слідчого прокуратури Харківської області про закриття кримінального провадження і невизнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні, не свідчать про протиправність дій слідчих прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача поновлені ухвалами слідчих суддів.

Також суд першої інстанції вказував, що позивач, звертаючись з відповідним позовом, як на підставу своїх вимог посилався на положення статті 1174 ЦК України, проте ця норма до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

Постановою Харківського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, застосувавши серед іншого, статтю 1174 ЦК України, погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У січні 2019 року ОСОБА_1 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, оскільки не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що, на думку заявника, призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 3 Конституції України забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи справу, суди залишили поза увагою те, що посадові особи прокуратури зловживали своїми повноваженнями і не виконували вимоги Конституції України та Кримінального процесуального кодексу України. Тривалими і незаконними діями відповідач заподіяв йому як потерпілому моральної шкоди, яка ґрунтується на висновку спеціаліста-психолога, що складений 24 травня 2018 року і міститься в матеріалах справи. Також зазначав, що закон зобов`язує відповідача дотримуватись по відношенню до громадянина встановлених правил, за невиконання яких настає відповідальність у вигляді компенсації за спричинення моральної шкоди.

Крім того, на думку заявника, не врахували суди і висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 липня 2018 року у справі № 61-14167св18, від 25 липня 2018 року у справі № 61-2986св18, від 10 жовтня 2018 року у справі № 41040св18, від 12 грудня 2018 року у справі № 61-31427св18, за якими шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю посадових осіб органів державної влади при здійсненні свої повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 6 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 1 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 6 серпня 2013 року у порядку статті 214 КПК України ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Харківської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, однак відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2013 року зобов`язано прокуратуру Дзержинського району м. Харкова внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 6 серпня 2013 року і 10 вересня 2013 року відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за № 0000136 за частиною першою статті 364 та частиною першою статті 366 КК України.

9 жовтня 2013 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2013 року вказану постанову слідчого прокуратури Харківської області скасовано.

7 лютого 2014 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про закриття кримінального провадження, яку ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 6 серпня 2015 року скасовано.

11 серпня 2015 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні.

17 серпня 2015 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 1 вересня 2015 року зазначену постанову про закриття кримінального провадження скасовано.

3 вересня 2015 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні.

30 жовтня 2015 року слідчим прокуратури винесено постанову про закриття кримінального провадження, яку 31 грудня 2015 року скасовано ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова.

29 квітня 2016 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 липня 2016 року вказану постанову про закриття кримінального провадження скасовано.

5 вересня 2016 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні і того ж дня закрито кримінальне провадження.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2016 року постанову про закриття кримінального провадження скасовано.

3 жовтня 2016 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2016 року вказану постанову про закриття кримінального провадження скасовано.

21 листопада 2016 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні, яку ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2016 року скасовано.

6 січня 2017 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні, яку ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова 7 березня 2017 року скасовано.

29 червня 2017 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 липня 2017 року зобов`язано слідчого прокуратури Харківської області розглянути клопотання, подані до прокуратури Харківської області ОСОБА_1 9 березня 2017 року та 19 червня 2017 року, і повідомити ОСОБА_1 про результати їх розгляду.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року постанову про закриття кримінального провадження від 29 червня 2017 року скасовано.

28 листопада 2017 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Вказана постанова про закриття кримінального провадження скасована ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 березня 2018 року.

28 березня 2018 року слідчим прокуратури Харківської області винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 року відведено слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління прокуратури Харківської області Горгуля Д. В. від здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року постанову про відмову у визнанні потерпілим скасовано.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів спричинення йому моральної шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між діями заповдіювача та шкодою, на яку вказує позивач; реалізація свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого прокуратури під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і касаційний суд.

Доводи касаційної скарги про невстановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам касаційний суд відхиляє, оскільки встановлені судами обставини і мотиви відмови в задоволенні позову та результати оцінки доказів суди відобразили у судових рішеннях.

Доводи щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновку спеціаліста від 24 травня 2018 року, який, на думку заявника, підтверджує завдання йому моральної шкоди, касаційний суд також відхиляє, оскільки, не приймаючи висновок спеціаліста від 24 травня 2018 року, суд першої інстанції зазначив наступне.

Статтею 72 ЦПК України визначено, що експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобов`язаний дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання.

Частина перша статті 74 ЦПК України передбачає, що спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо).

Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта (частина друга статті 74 ЦПК України).

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вважав висновок спеціаліста від 24 травня 2018 року недопустимим доказом і його неприйняття мотивував у судовому рішенні. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не встановив порушення процесуальних норм судом першої інстанції при дослідженні і оцінці вказаного висновку спеціаліста та погодився з недопустимістю відповідного доказу, а, відтак, суди виконали свій процесуальний обов`язок, встановлений ЦПК України.

Разом з цим, доводи заявника щодо застосування до спірних правовідносин положення статті 1174 ЦК України є правильними, проте, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідну норму застосував, усунувши недолік, допущений судом першої інстанції. Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України до подібних правовідносин викладено у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Проте відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку і ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов