Постанова

Іменем України

17 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 595/223/17

провадження № 61-12967 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року

у складі судді Федорончука В. Б. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 рокуу складі колегії суддів: Шевчук Г. М.,

Мішія О. Я., Ткача З. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» (далі - ТОВ «Бучачагрохлібпром») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул і пов`язаних із цим санкцій, стягнення санкцій у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20 березня 2013 року

до 13 травня 2016 року він працював на посаді радника з економічних питань ТОВ «Бучачагрохлібпром». Наказом ТОВ «Бучачагрохлібпром»

від 11 травня 2016 року № 300 його переведено на посаду бухгалтера на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника, однак він відмовився від переведення. Після цього, наказом відповідача

від 16 травня 2016 року № 315 його було звільнено у зв`язку зі скороченням штату (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). Вважав своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки ніякого скорочення витрат на утримання апарату управління не було. На його думку,

при звільненні він мав переважне право на залишення на роботі

з урахуванням його рівня кваліфікації.

Крім того, з ним не було проведено остаточного розрахунку під час звільнення відповідно до статті 116 КЗпП України, а тому до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення статті 117

КЗпП України.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд: 1) зобов`язати ТОВ «Бучачагрохлібпром» провести індексацію його доходів за період з березня 2013 року по травень 2016 року та нарахувати йому 1 141,30 грн суми індексації, 502,43 грн втрат доходу через несвоєчасну її виплату (після утримання податків - 1 323,20 грн)

та 105 656,25 грн санкцій, пов`язаних із невиплатою сум індексації станом

на 01 лютого 2017 року, всього у сумі 106 979,45 грн та виплатити

її у терміни передбачені законодавством; 2) зобов`язати

ТОВ «Бучачагрохлібпром» поновити його на посаді економічного радника

з 17 травня 2016 року як незаконно звільненого; 3) зобов`язати

ТОВ «Бучачагрохлібпром» провести йому компенсацію за вимушений прогул у розмірі 36 256,77 грн (зменшено на утримані податки); 4) зобов`язати

ТОВ «Бучачагрохлібпром» провести індексацію невиплаченого доходу через вимушений прогул і нарахування штрафних санкцій, пов`язаних із цим,

у розмірі 34 800,73 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими,

а позивачем не доведено наявності підстав для їх задоволення.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року у частині стягнення індексації по непроіндексованій заробітній платі скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення.

Стягнуто з ТОВ «Бучачагрохлібпром» на користь ОСОБА_1 індексацію заробітної плати у розмірі 1 643,73 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанцій

у частині стягнення індексації по непроіндексованій заробітній платі

та ухвалюючи у цій частині нове рішення, дійшов висновку, що позивач обґрунтовано звернувся з позовом про порушення його права на індексацію при нарахуванні заробітної плати. При цьому апеляційний суд вказав,

що оскільки відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду

з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а індексація є складовою заробітної плати, то строк звернення щодо її стягнення не застосовується. Відтак, на користь

ОСОБА_1 із ТОВ «Бучачагрохлібпром» належить стягнути 1 643,73 грн індексації заробітної плати.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року

у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

до ТОВ «Бучачагрохлібпром» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул і пов`язаних із цим санкцій, стягнення санкцій у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації заробітної плати (середнього заробітку за час затримки розрахунку) скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-30517св18).

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року,

ураховуючи ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 березня

2020 року про виправлення у постанові арифметичних помилок, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської областівід 12 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто

з ТОВ «Бучачагрохлібпром» на користь ОСОБА_1 компенсацію

за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 56 896,27 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду справи, виконуючи вимоги суду касаційної інстанції, вказав, що позивач дізнався про порушення свого права у травні 2016 року, а до суду звернувся у лютому 2017 року. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову

у задоволенні позовних вимог щодо незаконного звільнення і поновлення на роботі, не застосував положень закону щодо наслідків спливу строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, а помилково виходив із необґрунтованості вимог, тому рішення районного суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у позові за пропуском строку звернення до суду (стаття 233 КЗпП України), оскільки позивачу

не пропонувалися всі вакантні посади, його звільнили незаконно.

Крім того, оскільки при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено всіх сум,

що належать йому від ТОВ «Бучачагрохлібпром» у день звільнення

(суми індексації заробітної плати за період з березня 2013 року по травень 2016 року у розмірі 1643,73 грн, яка стягнута рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року), він має право

на отримання середнього заробітку, який обчислено виходячи з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвали у цій частині нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

У частині стягнення з ТОВ «Бучачагрохлібпром» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні постанова апеляційного суду не оскаржується.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 22 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року повернуто заявнику (провадження № 61-6949св20).

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 14 вересня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку

на касаційне оскарження судових рішень задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору

у встановлених порядку і розмірах. Зазначено строк виконання ухвали,

а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу

№ 595/223/17 із Бучацького районного суду Тернопільської області.

Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих

до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу

та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення його позову

у частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення відповідних санкцій і не надав оцінки доказам, які витребувані ухвалою Бучацького районного суду від 06 березня 2017 року. Вказує, що його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним та безпідставним, оскільки ніякого скорочення витрат на утримання апарату управління відповідача

не відбулося. На вказаних обставинах було наголошено і в поданих додаткових обґрунтуваннях до позовних вимог, однак суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки всім доводам і запереченням заявника та неповно з`ясував фактичні обставини справи. При цьому не досліджено першочергове право працівника на залишення на роботі.

Крім того, що стосується строку звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, не враховано інформацію, розміщену у травні

2020 року на офіційному вебсайті Державної служби України з питань праці, щодо річного строку звернення до суду у відповідній категорії справ.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного

Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ТОВ «Бучачагрохлібпром»,

в якому вказується, що постанова суду апеляційної інстанції є законною

та обґрунтованою, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу -

без задоволення.

Крім того, посилається на прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини та відповідні правові висновки Верховного Суду щодо строку звернення до суду у цій категорії справ.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та встановили обставини, що мають суттєве значення,

на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389

ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року ухвалено

з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення

з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають

не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення

у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник

або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому

ж підприємстві, в установі, організації, тобто всі наявні на підприємстві вакантні посади за відповідною кваліфікацією працівника.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням

за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником

або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва

і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу

або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При цьому при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд

не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом

у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 725/3265/18 (провадження

№ 61-11251св19).

Встановлено, що наказом ТОВ «Бучачагрохлібпром» від 03 березня

2016 року № 130 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату працівників» скорочено одну штатну одиницю - посаду економічного радника, і виведено її зіштатного розпису підприємства (а. с. 24).

03 березня 2016 року ОСОБА_1 ознайомлено із вказаним наказом

та попереджено про звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 25).

У цей самий день повідомлено Бучацький районний центр зайнятості про можливе вивільнення працівників та подано інформацію про заплановане звільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва

і праці, а саме скорочення посади економічного радника (а. с. 26).

Листом від 09 березня 2016 року № 1004 голові профспілкового комітету ТОВ «Бучачагрохлібпром» направлено подання для надання згоди

на розірвання трудового договору з позивачемза пунктом 1 статті 40

КЗпП України (а. с. 28).

Згідно з наказом ТОВ «Бучачагрохлібпром» від 11 травня 2016 року № 300 ОСОБА_1 з посади економічного радника переведено на посаду бухгалтера (на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника),за його згодою (а. с. 29).

13 травня 2016 року ОСОБА_1 відмовився від переведення та просив звільнити його з посади радника з економічних питань на підставі скорочення посади та видати йому трудову книжку (а. с. 30).

Наказом ТОВ «Бучачагрохлібпром» від 16 травня 2016 року № 315 позивача звільнено з роботи у зв`язку зі змінами до штатного розпису та скороченням штату працівників, виплачено компенсацію за невикористану відпустку

і одноразову вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку

(а. с. 31).

Крім того, встановлено, що на час звільнення позивача з роботи

у відповідача були наявними вакантні посади: візувальник (три посади), агроном (три посади), майстер насіннєвого заводу, комірник, вагар,

які позивачу не пропонувалися, що визнано відповідачем.

Отже, апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що за наявності вакантних посад у ТОВ «Бучачагрохлібпром», жодна з яких не була запропонована позивачу, позовні вимоги щодо поновлення на роботі ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо

до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення

до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно

від підстав припинення трудового договору.

Встановлено, що ОСОБА_1 про своє звільнення дізнався 16 травня

2016 року, про що свідчить його підпис у відповідному наказі (а. с. 31),

а з позовом до суду щодо незаконного звільнення та поновлення на роботі звернувся у лютому 2017 року, у зв'язку з чим апеляційний суд вірно дійшов висновку, що позивачем без поважних причин пропущено місячний строк звернення до суду.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказівки суду касаційної інстанції (частина п`ята статті 411 ЦПК України), правильно скасував рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення за їх необґрунтованістю та ухвалив нове судове рішення у цій частині про відмову у задоволенні позову у зв`язку

із пропуском строку звернення до суду із вказаним позовом, вірно застосувавши положення закону щодо наслідків спливу строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про безпідставність звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України

та щодо першочергово права позивача на залишення на роботі, оскільки

у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині відмовлено через пропуск строку звернення до суду, а реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, у межах яких позивач може звернутися до суду

за захистом свого порушеного права.

Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав.

У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Разом з цим, поважність причин пропуску позивачем строку на звернення до суду у місячний строк з дня звільнення ним не доведено, судом таких

не встановлено.

При цьому доводи позивача щодо річного строку звернення до суду

з позовом про поновлення на роботі не ґрунтуються на вимогах закону,

а суд апеляційної інстанції правильно застосував статтю 233 КЗпП України до спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої та другої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення

по суті спору.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

(частина четверта статті 82 ЦПК України).

Виходячи з того, що при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено всіх сум, що належать йому від ТОВ «Бучачагрохлібпром» у день звільнення (суми індексації заробітної плати за період із березня 2013 року по травень 2016 року, стягнутої за рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року), він має право на отримання середнього заробітку, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному

у постанові Великої Палати Верхоного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Розмір середнього заробітку, з урахуванням ухвали Тернопільського апеляційного суду від 19 березня 2020 року про виправлення

в оскаржуваній постанові арифметичних помилок, обчислений апеляційним судом вірно за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого

1995 року № 100.

Таким чином, оскаржувана постанова апеляційного суду в межах доводів касаційної скарги ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд апеляційної інстанції під час повторного розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели

або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції в силу положень частини п`ятої статті 411 ЦПК України врахував висновки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Бучачагрохлібпром» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул і пов`язаних із цим санкцій, стягнення санкцій у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації заробітної плати (середнього заробітку за час затримки розрахунку) і передано вказану справу на новий апеляційний розгляд (провадження № 61-30517св18). Цим самим суд апеляційної інстанції виконав вимогу частини пятої статті 411 ЦПК України, згідно

з якою висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції

під час нового розгляду справи.

Висновки апеляційного судуузгоджується з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), підстави для відступлення від яких відсутні.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89

ЦПК України судом апеляційної інстанції під час нового розгляду справи всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування

чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування постанови Тернопільського апеляційного суду

від 11 березня 2020 року, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць