Дата документу 21.12.2020 Справа № 310/6927/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 310/6927/19 Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
№ 22-ц/807/3334/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Степаненко Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування квартири,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Степаненко Т.А., про визнання недійсним договору дарування квартири.

В обґрунтування позову зазначала, що 20.12.2018 року між нею та відповідачем був укладений договорі дарування, за яким вона подарувала онуці ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Укладаючи цей договір дарування вони домовилися про те, що відповідачка буде здійснювати догляд за нею, надавати фізичну допомогу і, у разі необхідності, матеріальну допомогу в лікуванні, оскільки вона є літньою людиною і за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги. В перший час після укладення договору дарування відповідачка дійсно здійснювала обіцяний нею догляд. Вона запропонувала переїхати до неї за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, через деякий час відповідачкою були створені такі умови проживання, що вона вимушена була звертатися за допомогою до поліції. Відповідачка вилучила у неї пенсійну картку, через що вона залишилася без засобів існування, вилучила телефон, позбавивши спілкування з рідними і друзями, зачиняла в будинку, щоб вона не мала змоги виходити з двору. Після звернення до правоохоронних органів вона змогла переїхати до своїх знайомих на АДРЕСА_3 . Таким чином, відповідачка ввела її в оману. Вона не мала наміру доглядати за нею, їй була потрібна тільки її квартира.

Позивач вказує на те, що спірний договір був укладений внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме помилки щодо прав та обов`язків сторін договору. Крім того вона уклала цей договір під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки є особою похилого віку, майже сліпою, у зв`язку з чим потребувала постійного стороннього догляду.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею і ОСОБА_1 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Степаненко Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 3029.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування триімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 грудня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Степаненко Т.А. та зареєстрований в реєстрі за №3029.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких пістав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що 20.12.2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області і зареєстрований в реєстрі за №3029 (а.с.8-10 т.1).

Того ж дня за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на подаровану квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав (а.с.11 т.1).

З копії медичної картки ОСОБА_2 встановлено, що позивачка тривалий час перебуває на обліку у лікаря-окуліста із діагнозом «Терминальная васкулярная глаукома, дистрофия роговицы правого глаза». Станом на 26.04.2018р. гострота зору правого ока 0, лівого ока 0,03. Крім того терапевтом встановлений діагноз; «ишемическая болезнь сердца, кардиослероз, ГБС ІІ ст.2 в ст. риска (запис від 30.03.2017 року)» (а.с.12-18 т.1).

З огляду на надані сторонами докази, пояснення свідків та сторін, першої інстанції зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст. 229 ЦК УЦ України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного правочину та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за іншими вищеперерахованими обставинами.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", роз`яснив судам, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року..

Аналіз чинного у сфері спірних правовідносин законодавства, зроблений судом першої інстанції у сукупності з фактичними обставинами справи надали можливість суду дійти висновків, переконливість яких не ставиться під сумнів судовою колегією.

Так, ОСОБА_2 є особою похилого віку (на час укладання спірного договору їй було 82 роки), вона має серйозні проблемі із здоров`ям, в тому числі суттєві вади зору, внаслдок чого не може самостійно забезпечувати свою життєдіяльність, на час укладення спірного договору проживала одна, у зв`язку із чим вона потребувала постійного стороннього догляду і допомоги.

Це узгоджується з фактичними діями та намірами позивачки, які вона вчинила, сподіваючись на допомогу, яка, як вказує позивачка, обіцяла надавати їй відповідачка взамін на укладення договору дарування її квартири. Позивачка не має у власності іншого житла, ніж подарована квартирі.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що у позивачки ОСОБА_2 на час укладення спірного договору дійсно існували тяжкі обставини, під впливом яких вона погодилася на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_1 лише за умови, що вона буде проживати разом з відповідачем у спірній квартирі і відповідач буде опікуватися нею.

Доводи відповідача про те, що між нею і позивачем не було жодної домовленості про те, що вона буде здійснювати догляд за позивачкою, або опікуватися нею, або надавати їй будь-яку матеріальну допомоги, спростовуються поясненнями самої відповідачки, наданими у судовому засіданні, яка пояснила, що після укладення спірного договору вона забрала бабцю до себе, вони спільно проживали в будинку, який її сім`я на той час знімала, вона годувала позивачку, купувала продукти, здійснювала за нею догляд.

При апеляційному розгляді відповідач також заперечувала проти існування будь-яких домовленостей, проте не заперечувала того, що перевезла позивачку до орендованого нею помешкання, в якому зачиняла позивачку з метою нібито її безпеки, користувалася її банківською карткою, а також не заперечує проти того, що майже через 2 місяці після укладення договору, позивачка пішла від неї та почала порушувати справу про недійсність договору.

Жодних переконливих мотивів, з яких відповідач отримала квартиру позивачки у дар, апелянт не зазначала.

Тож сукупність наданих сторонами пояснень, доказів та фактичні обставини дають підстави для висновку про те, що тяжкі обставини, які зумовили укладення договору, за яким позивач, будучи особою похилого віку сподівалася на довічне отримання допомоги і подарувала відповідачці будинок, є доведеними.

Ухвалене судом першої інстанції судове рішення відповідає принципам розумності та справедливості, а відтак судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено21 грудня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков