Постанова

Іменем України

21 січня 2020 року

м. Київ

справа № 357/6307/17

провадження № 61-26618св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2017 року у складі судді Ярмола О. Я. та постанову Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2018 рокуу складі колегії суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, посилаючись на те, що 14 липня 2006 року між ним та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № КІСWGК00830072, за умовами якого він отримав на споживчі потреби кредит в розмірі 34 950 доларів США на строк до 14 липня 2021 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 14 липня 2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Однак в подальшому він встановив, що графік погашення заборгованості не містив орієнтовної сукупної вартості кредиту, фактичного значення подорожчання кредиту, реальної процентної ставки, що не відповідає вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є суттєвим порушенням його прав як споживача фінансових послуг. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсними кредитний договір від 14 липня 2006 року № КІСWGК00830072 та договір іпотеки від 14 липня 2006 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Кредитний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки платежів, мету, для досягнення якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2017 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судаминорм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі з`ясували обставини справи, не дали належної оцінки всім доказам. Умови кредитного договору є несправедливими відносно нього як споживача фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в договорі не зазначено детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням процентної ставки. З 19 лютого 2007 року всі права вимоги за кредитним договором від 14 липня 2006 року № КІСWGK00830072 належать новому кредитору - Компанії «Юкрей Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЙ-СІ», що свідчить про відсутність предмета спору в цій справі та є підставою для закриття провадження в ній. В межах розгляду іншої цивільної справи № 357/16407/15-ц за його позовом до Компанії «Юкрей Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЙ-СІ» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними судом було призначено судово-економічну експертизу, за результатами проведення якої експертом встановлено, що реальна процентна ставка становить 18,36 % річних (згідно з умовами кредитного договору така ставка складає 12 % річних). Однак суди безпідставно не взяли до уваги вказаний висновок експертизи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

11 липня 2018 року справа № 357/6307/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судами встановлено, що 14 липня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № КІСWGK00830072, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 34 950 доларів США (30 000 доларів США для придбання нерухомості та 4 950 доларів США - на сплату страхових внесків) під 12 % річних на строк до 14 липня 2021 року.

Пунктом 1.1 кредитного договору передбачено, що позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 426,27 доларів США для погашення заборгованості за договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагородою та комісією.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 липня 2006 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 липня 2006 року № КІСWGK00830072 в розмірі 23 346,29 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами. Скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року у справі № 357/6518/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Підставою для скасування вказаного рішення від 15 жовтня 2015 року стало те, що 19 лютого 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та Компанія «Юкрей Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЙ-СІ» уклали договір про купівлю-продаж (відступлення) прав вимоги, за яким банк відступив компанії права вимоги за кредитним договором від 14 липня 2006 року № КІСWGK00830072.

Однак 14 квітня 2016 року між Компанією «Юкрей Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЙ-СІ» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір викупу (відступлення) прав вимоги, за яким компанія відступила банку свої права вимоги за кредитним договоромвід 14 липня 2006 року № КІСWGK00830072.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, позивач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю заявлених позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Аргументи заявника про те, що умови кредитного договору є несправедливими відносно нього як споживача фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в договорі не зазначено детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням процентної ставки, є не спроможними.

Судами взято до уваги, що станом на час укладання кредитного договору законодавцем не було встановлено вимоги про те, що в договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки і що цей детальний розпис повинен бути викладений як окремий документ.

Пунктом 1.1 кредитного договору визначено фіксовану суму щомісячного платежу - 426,27 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагородою та комісією. Виходячи з цього, позичальник мав можливість шляхом вчинення простих арифметичних дій обчислити розмір грошових коштів, які він зобов`язаний був сплатити протягом строку дії кредитного договору на погашення заборгованості.

Доводи касаційної скарги про те, що з 19 лютого 2007 року всі права вимоги за кредитним договором від 14 липня 2006 року № КІСWGK00830072 належать новому кредитору - Компанії «Юкрей Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЙ-СІ», що свідчить про відсутність предмета спору в цій справі та є підставою для закриття провадження в ній, не заслуговують на увагу.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі у разі, якщо відсутній предмет спору.

Як зазначено вище, 14 квітня 2016 року між Компанією «Юкрей Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЙ-СІ» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір викупу (відступлення) прав вимоги, за яким компанія відступила банку свої права вимоги за кредитним договором від 14 липня 2006 року № КІСWGK00830072.

Тому ухвала Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2018 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, яка окремо від рішення суду не може бути оскаржена (стаття 389 ЦПК України), є правильною, оскільки з 14 квітня 2016 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» знову набуло права вимоги за оспорюваним кредитним договором.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що в межах розгляду іншої цивільної справи № 357/16407/15-ц за його позовом до Компанії «Юкрей Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЙ-СІ» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними судом було призначено судово-економічну експертизу, за результатами проведення якої експертом встановлено, що реальна процентна ставка становить 18,36 % річних, хоча згідно з умовами кредитного договору така ставка складає 12 % річних, також є неспроможними.

Судом апеляційної інстанції правильно не взято до уваги вказаний висновок експертизи, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитор не брав участі в розгляді справи № 357/16407/15-ц. Під час розгляду цієї справи позивач мав право заявити клопотання про призначення відповідної судово-економічної експертизи, однак таким правом не скористався.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов