Єдиний унікальний номер 243/5929/19
Номер провадження 22-ц/804/84/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Соломахи Л.І.,

суддів Канурної О.Д., Мірути О.А.

за участю

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/5929/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою позивача - Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2019 року у складі судді Гончарової А.О., -

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27 квітня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

При укладенні договору сторони керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг. Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік (п. 5.5 Правил користування платіжною карткою).

Пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування Позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг.

АТ КБ "Приватбанк" свої зобов`язання за Договором та угодою виконало в повному обсязі, надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг Позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідач грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору Банку своєчасно не надавав. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 30 квітня 2019 року відповідач має заборгованість 308 442,28 грн., з яких: 4 989,75 грн. - заборгованість за кредитом; 298 202,53 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 250,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Посилаючись на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 120 049,74 грн., з яких 4 989,75 грн. - заборгованість за кредитом; 115 059,53 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом з 27 квітня 2007 року по 30 березня 2018 року (а.с. 2 - 4).

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2019 року, в якому ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2019 року виправлена описка, позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 квітня 2007 року в сумі 4 989,75 грн. та судовий збір у сумі 79,84 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 40 - 44, а.с. 120).

Судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2007 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку і отримав кредит у розмірі 5000,00 грн., тобто між ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно із умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Банк виконав зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредит.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 27 квітня 2007 року відповідач порушував графік погашення заборгованості, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом своєчасно не надавав, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2019 року за ним утворилася заборгованість у розмірі 308 442,28 грн., яка складається: 4 989,75 грн. - заборгованість за кредитом; 298 202,53 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 250,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві Позичальника від 27 квітня 2007 року, яка підписана відповідачем, процентна ставка за користування кредитом не зазначена, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Обґрунтовуючи право вимоги процентів, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку заборгованості за договором, позивач посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послугв Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна""Універсальна, 30 днів пільгового періоду"та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться інші умови. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Відтак слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 115 059,99 грн.

Укладений між сторонами кредитний договір від 27 квітня 2007 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "Приватбанк" не повернуті, то позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Тобто з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 4 989,75 грн. (а.с. 40 - 44).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач - АТ КБ "Приватбанк" в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що надані Банком витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів не можуть бути складовою частиною кредитного договору, оскільки не містять підпису відповідача; Банком не погоджено умови кредитування (зокрема, щодо сплати відсотків, пені та штрафів) з відповідачем.

Банк з таким висновком суду не погоджується. Зазначає, що з моменту підписання фізичною особою заяви між Банком та Клієнтом був укладений договір в порядку частини першої статті 634 ЦК шляхом приєднання Клієнта до запропонованого Банком договору.

Позивачем надана до суду копія Заяви відповідача, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. З копії Заяви чітко вбачається, що відповідач висловив бажання отримати кредитку "Універсальна" та особистим підписом засвідчив, що "Я ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді. Я надаю згоду на те, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком договір про надання банківських послуг".

В підписаній відповідачем заяві містяться умови 2-х укладених договорів - строкового кредитного договору "Розстрочка" (Стандарт), а також кредитного договору, укладеного шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, за яким відповідач і отримав кредитну картку. Умови останнього договору розташовані в нижній частині підписаної відповідачем заяви.

Згідно із визначенням, яке міститься в статті 633 ЦК України, договори, які укладаються Банком з фізичними особами, є публічними. Також частинами другою та третьою статті 633 ЦК України передбачено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів.

Відсутність підпису Позичальника на цих Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він ознайомлений з відповідними документами, а отже повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту. Таким чином між банком і відповідачем був укладений кредитний договір, який не оспорений, не визнаний недійсним чи неукладеним, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача.

Відповідач, використовуючи кредитні кошти та частково погашаючи заборгованість за кредитом, підтвердив укладення кредитного договору із Банком на відповідних умовах.

Відсутність підпису боржника на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

В даному випадку Відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Відповідач користувався кредитними коштами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити проценти за користування ними, а також неустойку у зв`язку з порушенням ним взятих на себе зобов`язань.

Висновок суду про те, що Банк не погодив відповідні умови кредитування щодо сплати відсотків, пені та штрафів із Відповідачем, а умови щодо сплати процентів відсутні у заяві, спростовується матеріалами справи. Безпосередньо в заяві, підписаній відповідачем, вказано наступні умови: 1. тип карти - "кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду"; 2. вибір валюти - UAH (гривня); 3. базова відсоткова ставка за користування кредитом - 3 % на місяць (що дорівнює 36,00% річних) на залишок заборгованості. Тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були погоджені умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами. Власноручним підписом у заяві відповідач підтвердив також факт отримання кредитної картки та пін-коду до неї.

Таким чином, у суду були відсутні підстави вважати, що Банком не дотримано вимоги законодавства щодо узгодження з відповідачем умов кредитування, а висновки суду про те, що в заяві відповідача відсутні умови щодо сплати відсотків, спростовуються матеріалами справи.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц, згідно якої без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Але місцевий суд не мав підстав приймати зазначений висновок до уваги, оскільки у цій справі умови кредитування щодо сплати процентів погоджені із відповідачем належним чином, відповідач взагалі не заперечував факт погодження з ним умов кредитування, факт ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, а також факт укладення договору та розмір наявної заборгованості.

В порушення імперативних норм статті 12 ЦПК України щодо змагальності цивільного процесу, не маючи обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, суд, замість відповідача навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку у цих вимогах, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору. Фактично місцевий суд виступив "адвокатом" відповідача, а оскаржене рішення ухвалив, нехтуючи засадами змагальності сторін, засадами доказовості позицій обох сторін судового спору. Не маючи жодних доказів проти вимог позивача, місцевий суд замість посилань на факти в обґрунтування оскаржуваного рішення послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі.

Відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, суд порушив норми матеріального права, зокрема статті 1054 ЦК України, яка передбачають, що за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Отже, кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Оскаржуваним рішенням суд, нехтуючи принципами платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та в цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки (а.с. 49 - 55).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року за апеляційною скаргою позивача АТ КБ "Приватбанк" відкрито апеляційне провадження. (а.с. 76 - 78).

Копія апеляційної скарги позивача відповідачу ОСОБА_1 направлена 13 листопада 2019 року за зареєстрованим місцем його проживання (а.с. 79).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2019 року справа була призначена до розгляду у судовому засіданні на 18 грудня 2019 року (а.с. 83 - 85).

В судове засідання апеляційного суду 18 грудня 2019 року сторони не з`явилися.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 18 грудня 2019 року справа була знята з апеляційного розгляду та направлена до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області для вирішення питання щодо виправлення описки у заочному рішенні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2019 року щодо дати підписання відповідачем ОСОБА_1 заяви позичальника.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2019 року виправлено допущену описку в рішенні суду по справі № 243/5929/19 від 18 вересня 2019 року за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк"до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зазначивши по всьому тексту рішення дату договору, укладеного між АТ КБ "ПриватБанк"та ОСОБА_1 - "27.04.2007".

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 січня 2020 року справа була призначена до розгляду на 29 січня 2020 року (а.с. 129 - 130).

В судове засідання апеляційного суду 29 січня 2020 року сторони не з`явилися.

Позивач судову повістку-повідомлення про розгляд справи 29 січня 2020 року отримав 10 січня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 141).

Позивач - АТ КБ "Приватбанк" причини неявки представника у судове засідання не повідомив і відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України вважається, що він не з`явився в судове засідання без поважних причин.

Рекомендовані відправлення з копією апеляційної скарги позивача та судовими повістками про явку до суду 18 грудня 2019 року, 29 січня 2020 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 , які були йому направлені за його зареєстрованим місцем проживання, повернуті до апеляційного суду з причини "за закінченням встановленого терміну зберігання", "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення" (а.с. 124, а.с. 125, а.с. 142, а.с. 143). Під час розгляду справи судом першої інстанції вся поштова кореспонденція, яка була направлена позивачу, також була повернута до суду з причини "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення" (а.с. 32).

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Шевченко проти України" від 26.04.2007 року, заява № 8371/02).

Тобто, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача АТ КБ "Приватбанк" задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 115 059,99 грн.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 4 989,75 грн. ні позивачем, ні відповідачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо цієї неоскарженої частини рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 115 059,99 грн. за період з 27 квітня 2007 року по 30 березня 2018 року, апеляційний суд виходить з наступного:

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини першоїстатті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що в анкеті - заяві позичальника від 27 квітня 2007 року процентна ставка за користування кредитом, який відповідачу був наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, не зазначена, відсутні умови кредитування, строки дії договору.

Не погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції, Банк в апеляційній скарзі посилається на те, що в наданій ним до суду першої інстанції копії Заяви відповідача від 27 квітня 2007 року містяться умови 2-х укладених договорів - строкового кредитного договору "Розстрочка" (Стандарт), а також кредитного договору, укладеного шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, за яким відповідач і отримав кредитну картку. Умови останнього договору розташовані в нижній частині підписаної відповідачем заяви, з якої чітко вбачається, що відповідач висловив бажання отримати кредитку "Універсальна" та особистим підписом засвідчив, що "Я ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді. Я надаю згоду на те, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком договір про надання банківських послуг".

Дійсно, в матеріалах справи є анкета - заява відповідача ОСОБА_1 від 27 квітня 2007 року. Проте в ній не зазначено, що ця заява є заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку. В анкеті міститься Заява позичальника № КТХRRC90837693, згідно якої Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 1 426,70 грн. на строк 12 місяців з 27.04.2007 р. по 27.04.2008 р. включно, з умовою сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 22,83 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 129,70 грн. в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") Стандарт) строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця, Позичальник зобов`язаний надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 149,70 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотків, комісії, винагороди, а також інших витрат згідно з Умовами. Для виконання зобов`язань Банк відкриває Позичальнику рахунок 3830 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та інш. платежам. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотків, винагород відповідно до Заяви та Умов. Товар та/або інше майно Позичальника є предметом застави та відповідно до п. 2.3, 2.4, 2.5 Умов забезпеченням зобов`язань. Інформація про товар (його найменування, вартість, заводський номер) визначені у супроводжувальних документах на товар, копії яких додаються до Заяви позичальника. Товар належить/буде належати у майбутньому Позичальникові на правах власності. Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується предметом застави, 1 796,40 грн. Предмет застави знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п. 4.2 Умов при порушенні Позичальником зобов`язань із погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом 10 17% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Відсоткова ставка за кредитом може змінюватися в залежності від змін облікової ставки НБУ чи в інших випадках відповідно до п. 3.3 Умов. Позичальник доручає Банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту: - в сумі 1 297,00 грн. на поточний рахунок НОМЕР_1 в ПриватБанк, МФО 335548, ЗКПО , з призначенням платежу: "перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою № 14-03 від 27.04.2007р. у т.ч. ПДВ 216,17 грн."; - в сумі 129,70 грн. на поточний рахунок 7420 в ПриватБанк, МФО, ЗКПО, з призначенням платежу: "оплата одноразової винагороди за надання фінансового інструменту за кредитним договором КТХRRC90837693 від 27.04.2007 р.". Позичальник доручає Банку здійснювати погашення заборгованості за Кредитом в передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку № ___не зазначено__, що відповідає платіжній картці № ____ не зазначено ___, емітованої ПриватБанком відповідно до п. 3.2.5 Умов (а.с. 10 - 10зв).

Отже, зазначені умови стосуються, як зазначає позивач в апеляційній скарзі, строкового кредитного договору "Розстрочка" (Стандарт), який не є предметом позову у цій справі.

У цій справі позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Що ж стосується кредитного договору, як зазначає позивач в апеляційній скарзі, - укладеного шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, за яким відповідач отримав кредитну картку та умови якого розташовані в нижній частині підписаної відповідачем заяви, апеляційний суд зазначає, що у Заяві позичальника від 27 квітня 2007 року її текст, що розташований нижче, ніж вищенаведена апеляційним судом інформація щодо строкового кредитного договору "Розстрочка" (Стандарт), є нечитабельним навіть з застосуванням лупи великої кратності.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги про те, що в нижній частині підписаної відповідачем Заяви позичальника містяться умови іншого кредитного договору - кредитного договору, укладеного шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, за яким відповідач отримав кредитну картку, що з цієї частини Заяви чітко вбачається, що відповідач висловив бажання отримати кредитку "Універсальна" та особистим підписом засвідчив, що "Я ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді. Я надаю згоду на те, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком договір про надання банківських послуг", що безпосередньо в заяві вказано наступні умови: 1. тип карти - "кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду"; 2. вибір валюти - UAH (гривня); 3. базова відсоткова ставка за користування кредитом - 3 % на місяць (що дорівнює 36,00% річних) на залишок заборгованості, апеляційним судом ухвалою від 25листопада 2019 року при призначенні справи до розгляду у АТ КБ "Приватбанк" був витребуваний оригінал Заяви позичальника № KTXRRC90837693 ОСОБА_1 від 27 квітня 2007 року.

При цьому апеляційний суд виходив з того, що посилання позивача на наявність у Заяві позичальника умов одночасно двох укладених договорів, враховуючи, що з доданої до матеріалів справи копії заяви вбачається, що верхня і нижня частини заяви викладені явно різними шрифтами, між двома частинами заяви є великий не заповнений простір, відсутність посилання в копії на наявність у позивача оригіналу письмового доказу, ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу.

На виконання ухвали апеляційного суду оригінал Заяви позичальника № KTXRRC90837693 ОСОБА_1 від 27 квітня 2007 року позивачем не надано.

16 грудня 2019 року електронною поштою позивачем до апеляційного суду надано світлокопію Заяви позичальника № KTXRRC90837693 ОСОБА_1 від 27 квітня 2007 року, яка в установленому законом порядку не засвідчена, та супровідним листом від 12.12.2019 року №20191212/1417 надані пояснення, що надати оригінал кредитного договору від 27.04.2007 р. не має можливості, оскільки документи знаходиться у Донецькому архіві; на даний момент взаємодія з архівом м. Донецьк неможлива до стабілізації політичної ситуації в зоні АТО (а.с. 88 - 89, а.с. 100).

Надана позивачем до апеляційного суду світлокопія Заяви позичальника № KTXRRC90837693 ОСОБА_1 від 27 квітня 2007 року (а.с. 100) має ще гіршу якість, через що неможливо прочитати що ж міститься в нижній частині Заяви, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі та кому належить підпис на нижній частині Заяви.

Відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, у апеляційного суду відсутні підстави не погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що у Заяві позичальника № KTXRRC90837693 ОСОБА_1 від 27 квітня 2007 року процентна ставка за користування кредитом, який йому був наданий шляхом його приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, відсутня.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторонами при укладенні кредитного договору шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, були погоджені умови кредитування щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, а саме, 3% на місяць на суму залишку заборгованості, є недоведеними.

Крім того, з наданої копії Заяви позичальника не вбачається, що вона містить зазначення: "Я ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені у письмовому вигляді. Я надаю згоду на те, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком договір про надання банківських послуг", на що посилається позивач в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Нечитабельна Заява позичальника не є належним доказом, оскільки не доводить інформації щодо предмета доказування.

В позовній заяві Банк посилався на те, що викладені ним обставини підтверджуються, зокрема, Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт (а.с. 2 - 4). Проте Витяг з Тарифів до позовної заяви позивачем не доданий (в додатках також не зазначений) і в матеріалах справи відсутній.

Крім Заяви позичальника на підтвердження заявлених позовних вимог Банк надав до суду першої інстанції на підтвердження умов укладеного кредитного договору - Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 11 - 16).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який наданий позивачем до позовної заяви, відповідачем ОСОБА_1 не підписаний.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені умови обслуговування, зокрема, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін; правила користування платіжною карткою, зокрема, порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом, а також містяться інші умови (а.с. 11 - 16).

Проте Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить погодженої сторонами при укладенні договору процентної ставки.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 27 квітня 2007 року Заяву позичальника, як стверджує позивач про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів на кредитну карту взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що вданому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приватбанк"в період з часу виникнення спірних правовідносин (27 квітня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (червень 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у Заяві позичальника домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем 27 квітня 2007 року кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

З сайту позивача https://privatbank.ua/terms/ вбачається, що сайт не містить редакції Умов та правил надання банківських послуг, які були актуальними станом на 27 квітня 2007 року, тобто на час підписання відповідачем Заяви позичальника. Самою ранньою редакцією Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на зазначеному позивачем в позовній заяві сайті, є Умови актуальні станом на 01 квітня 2012 року.

Отже, позивачем до суду першої інстанції не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, а тому наданий Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем 27 квітня 2007 року кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідач в суді першої інстанції участі не брав, відзив на позовну заяву та на апеляційну скаргу не надав, судом першої інстанції здійснено заочний розгляд справи, проти чого позивач не заперечував, про що зазначено у його позовній заяві (а.с. 2 - 4).

Тобто у розумінні частини першої статті 82 ЦПК України відсутні підстави вважати, що відповідач визнає Умови та правила надання банківських послуг, що додані позивачем до позовної заяви.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування статті 634 ЦК України, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов та правил надання банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), є необґрунтованими.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, який доданий позивачем до позовної заяви на підтвердження заявлених позовних вимог, але не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 квітня 2007 року шляхом підписання Заяви позичальника.

Отже у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивачем не надано суду першої інстанції належних доказів щодо розміру процентної ставки, узгодженої сторонами у письмовій формі при укладенні кредитного договору про надання відповідачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції на підставі наданих позивачем до суду першої інстанції доказів дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ "Приватбанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг не означає відсутність договірних відносин між сторонами, є слушними та не суперечать висновкам суду першої інстанції, який зазначив, що "укладений між сторонами кредитний договір від 27.04.2007 року у вигляді Заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним)". Тобто, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність між сторонами кредитних правовідносин. Посилаючись на відсутність підпису відповідача у Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, на не зазначення на Умовах та правилах надання банківських послуг дати введення в дію саме редакції доданих до позовної заяви Умов, оскільки вони постійно змінюються позивачем, суд першої інстанції зазначав, що наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена саме до укладеного 27 квітня 2007 року кредитного договору із відповідачем, оскільки позивачем не надано підтверджень що саме ці Умови та правила були запропоновані відповідачу 27 квітня 2007 року і саме тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 квітня 2007 року.

Посилання позивачем в апеляційній скарзі на правові висновки, які висловлені Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду у постанові від 08 липня 2019 року у справі №923/760/18, апеляційним судом не приймається, оскільки ця справа не стосується споживчого кредитування, яке має місто у справі, яка розглядається апеляційним судом за апеляційною скаргою позивача.

Посилання позивачем в апеляційній скарзі на правові висновки, які висловлені Верховним Судом у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, апеляційним судом не приймається, оскільки ця справа була розглянута Верховним Судом до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), по якій в постанові від 03 липня 2019 року викладена правова позиція щодо застосування статті 634 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за процентами у сумі 115059,99 грн.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема статей 1048, 1054 ЦК України, є необґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд не мав підстав відмовляти у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, оскільки кредитний договір є оплатним, що суд знехтував принципами платності кредитного договору, чим наносить шкоду споживачам банківських послуг, апеляційний суд зазначає, що відповідно до статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем обставин, які мають значення для справи, а саме ненадання позивачем належних доказів на підтвердження обумовленої у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, що є наслідком невчинення саме позивачем процесуальних дій щодо надання доказів, а не нехтуванням судом принципами платності кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що всупереч закріпленому в ЦПК України принципу змагальності, відповідач своїми процесуальними правами не скористався, відзив на позовну заяву не подав, що суд замість відповідача навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку у вимогах про стягнення процентів, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору, тобто фактично виступив "адвокатом" відповідача, не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Суд не є статистом, який у разі відсутності заперечень відповідача у рішенні має пасивно констатувати позицію позивача, викладену у позовній заяві.

Відповідно до статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На виконання зазначених норм процесуального права суд першої інстанції дав належну оцінку всім наданим позивачем доказам, на підставі наданих позивачем доказів повно та правильно встановив фактичні обставини по справі, ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального права. Висновки суду відповідають правовій позиції щодо застосування статті 634 ЦК України при споживчому кредитуванні, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

До суду апеляційної інстанції після подання апеляційної скарги на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем додатково електронною поштою надані виписка по картковому рахунку, відкритому на ім`я відповідача ОСОБА_1 за період з 27 квітня 2007 року по 30 вересня 2019 року (фактично з 04 лютого 2009 року по 30 квітня 2019 року) (а.с. 90 - 97), довідка про видані відповідачу ОСОБА_1 кредитні карти з зазначенням дати відкриття та строку їх дії (а.с. 98). Клопотання про прийняття нових доказів позивачем не заявлено. Ці докази додані до супровідного листа від 12.12.2019 року № 20191212/1417, яким на виконання ухвали апеляційного суду про витребування оригіналу Заяви позичальника повідомлялося, що надати оригінал кредитного договору від 27.04.20007 року не має можливості (а.с. 89).

Відповідно до частини другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви (частина 2).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4).

Позивач, який у спірних правовідносинах є кредитором та не є слабкою стороною, доказів неможливості подання до суду першої інстанції виписки з карткового рахунку, довідки про видані відповідачу кредитні картки, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не надав, а тому підстави для прийняття апеляційним судом нових доказів відсутні.

До позовної заяви позивачем навіть було додано клопотання про розгляд справи в порядку скороченого позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 26).

Крім того, відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Позивачем не надано підтвердження надсилання копій направлених ним до апеляційного суду нових доказів відповідачу.

Відповідно до статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Виписка з карткового рахунку, довідка про видані відповідачу кредитні картки надійшли до апеляційного суду електронною поштою не через систему Електронний суд, тобто не з офіційно зареєстрованої електронної адреси, а тому електронним цифровим підписом вони не посвідчені і не є засвідченими належним чином.

Отже, підстави для прийняття апеляційним судом нових доказів відсутні.

Неподання позивачем усіх наявних у нього доказів в порядку та строки, встановлені законом, є неналежним виконанням позивачем його обов`язків щодо порядку та строків подання доказів, які передбачені ЦПК України. Подання до суду апеляційної інстанції нових доказів, які не були надані позивачем до суду першої інстанції без поважних причин та на які позивач не посилався навіть в апеляційній скарзі, не є підставою для зміни/скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено на підставі наданих йому доказів.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що сам розрахунок заборгованості не є доказом надання відповідачу кредитних коштів та узгодженої між сторонами процентної ставки за користування кредитом, а має перевірятися судом на підставі встановлених судом обставин, що мають значення для справи.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 881,50 грн. (а.с. 56, а.с. 66).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для відшкодування позивачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на позивача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 120 049,74 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до статті 7 Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 1 921 гривня.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 115 059,99 грн. за період з 27 квітня 2007 року по 30 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 січня 2020 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

О.А. Мірута