Справа № 159/3434/19
Провадження № 2/159/38/20
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Лесика В.О.,

з участю секретаря Посполітак Г.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в м. Ковелі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями працівників поліції, -

в с т а н о в и в:

25 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури та суду в зв`язку з закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.122 КУпАП на підставі п.7ст.247 КУпАП та вилучених посвідчень водія при цьому не надавши тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом.

Ухвалою судді 05 липня 2019 року позовну заяву залишено без руху в зв`язку з необхідністю вирішення підстав позову, а саме уточнення з яких підстав позивач звертається до суду і чи у зв`язку з завданням шкоди незаконними рішеннями службових, посадових осіб органів державної влади чи у зв`язку із завданням шкоди незаконними рішеннями органів дізнання, досудового слідства , прокуратури чи суду.

Після усунення зазначених в ухвалі судді недоліків було відкрито провадження у справі 12.08.2019 року.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначила, що вона як , громадянка України 22 березня 2019 року, близько 21 год. 00 хв. на 504 км 900 м автодороги М-07, керуючи автомобілем "Фольксваген", державний номерний знак НОМЕР_1 їхала на роботу на митний пост «Ягодин», де працює митним брокером у ПП «Сервіс Брок» по крайній лівій смузі зустрічного руху, яка тимчасово призначена для проїзду до кордону, оскільки на інших (постійних) смугах того напрямку стояла черга легкових та вантажних автомобілів. У кінці тимчасової смуги стояли два автобуси, які не рухались далі. Дотримуючись швидкісного режиму, який встановлено на спеціальній території, пересвідчившись що це буде безпечно для інших учасників дорожнього руху (таких під час її виїзду призначений для зустрічного руху бік дороги, а саме: крайню смугу якому ближче до середини дороги, - не було), вона розпочала рух до місця стоянки, яка перебувала на відстані 50-70 метрів з протилежної сторони дороги,керуючись дорожніми знаками та дорожньою розміткою.

Проїхавши близько третини відстані, побачила, що на стоянку заїхав автомобіль поліції. Не зупиняючись, службовий автомобіль виїхав зі стоянки перетнув всі смуги дороги у попутному напрямку (якщо ділити згідно габаритів транспортних засобів, то на цій дорозі не менше чотирьох смуг для руху в одному напрямку) та виїхав їй назустріч. Вона та поліцейський зупинили свої автомобілі ближче до середини дороги. Після цього, щоб не створювати перешкод для руху іншим можливим учасникам дорожнього руху, вона об`їхала поліцейський автомобіль та скерувала свій транспортний засіб на стоянку, зупинилась, вимкнула двигун та пішла на роботу. Службовий автомобіль поліції заднім ходом почав рухатись назад, щоб перешкодити їй йти через дорогу. Таким чином вона знов змушена була обходити поліцейський автомобіль. Після зупинки із автомобіля поліції із нього вийшло три поліцейських, які одразу оточили її. Вони всупереч вимогам Закону України «Про національну поліцію» (ч. 3 ст. 18) не назвали своє прізвище, посаду, стали їй погрожувати застосуванням сили, щоб я віддала їм документи, тому що створила аварійну обстановку на дорозі. Після чого вона передала ним посвідчення водія. Будь-які пояснення з приводу дотримання нею ПДР на поліцейських не подіяли. Вони забрали її посвідчення водія при цьому не видали тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом. Відносно неї було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення серії ОБ №110491 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст.122 КУпАП. На її прохання надати документ на керування ТЗ останні відмовили. Весь час робочої зміни у ночі з 22 на 23 березня 2019 року позивачка перебувала під впливом цієї негативної ситуації була пригнічена, нервувала та сильно переживала. Зранку 23 березня 2019 року не змогла скористатись своїм автомобілем, щоб повернутись додому, а тому змушена була просити чоловіка ОСОБА_3 , щоб він приїхав за нею.

У суботу 23 березня та неділю 24 березня 2019 року продовжувала перебувати у пригніченому та нервовому стані, тому що, звернувшись у поліцію за посвідченням водія до чергового по Любомльському ВП ГУНП у Волинській області, отримала негативну відповідь.

У понеділок 25 березня 2019 року вона разом з чоловіком ОСОБА_3 поїхали у Любомльський ВП ГУНП у Волинській області, щоб отримати посвідчення водія або тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом. З 09год. до приблизно 14 год. 45 хв. вони не змогли досягти будь-якого позитивного результату. Знаючи, що відповідно до п. 5 Постанови КМУ від 17 грудня 2008 року № 1086 «Про затвердження Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення» до винесення судом постанови у справі про адміністративне правопорушення та набрання нею законної сили поліцейський видає водієві тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом строком не більше ніж три місяці з дати вилучення посвідчення, однак документів у поліції отримати не змогли.

Спілкування з поліцейськими супроводжувалось з їхньої сторони насмішками та зневажливою поведінкою, повним ігноруванням прав громадян. При цьому працівники поліції відкрито та без сорому порушували присягу працівника поліції, тому що вводили її систематично в оману щодо місцезнаходження посвідчення водія та тимчасового дозволу.

З метою захисту її прав юрист ОСОБА_2 26 березня 2019 року звернувся у Волинське управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України із відповідною заявою, яка зареєстрована за № Ш-59. За період з дати звернення по час розгляду справи судом протоколу про вчинення нею адміністративного правопорушення відповідна перевірка по зверненню її захисника належним чином проведена не була. У квітні нею додатково надавались пояснення щодо фактів протиправної поведінки поліцейських працівнику Любомльського ВП ГУНП у Волинській області, які не взято до уваги, що стверджується копіями відповідей від 01.04.2009 року та від 03.05.2019 року.

Тимчасовий дозвіл було отримано у Любомльському ВП ГУНП у Волинській області тільки з допомогою Любомльського районного суду 08 квітня 2019 року, тобто через 17 днів з дня вилучення посвідчення водія.

Постановою Любомльського районного суду від 20 травня 2019 року провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.122 КУпАП, щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в її діях складу правопорушення. Вилучене посвідчення водія серії НОМЕР_2 повернуто ОСОБА_1 . Зазначена постанова набрала законної сили 31 травня 2019 року.

Та обставина, що справу про адміністративні правопорушення відносно неї закрито у зв`язку із відсутністю в її діях складу правопорушення, свідчить про незаконність складення та направлення до суду працівниками поліції матеріалів справи про адміністративні правопорушення.

Внаслідок безпідставного складення працівниками поліції відносно неї протоколу про адміністративні правопорушення за ч. 4 ст. 122 КУпАП, подальшого ігнорування права на отримання тимчасового дозволу на право керування транспортним засобом, вчинення дій по приховуванню правопорушень поліцейськими позивачу було завдано моральну шкоду у розмірі, який визначається співрозмірно тій кількості страждань та принижень з боку працівників поліції за період з 22 березня 2019 року по 20 травня 2019 року, і становить

50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Внаслідок вище наведених протиправних дій вона змушена була нести моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо її затримання біля місця роботи та розголосу видуманої поліцейськими її протиправної поведінки 22 березня 2019 року на митному пості «Ягодин» по місцю її роботи. Під впливом цих подій при виконанні посадових обов`язків у колективі вона перебуває і по даний час.

Протягом всього часу розгляду справи в суді вона боялася громадського осуду, враховуючи ту обставину, що ніколи не порушувала правил дорожнього руху, змушена була дуже часто виправдуватись, тому що про цю ситуацію стало відомо багатьом знайомим та клієнтам.

Також її моральні страждання були пов`язані із позбавленням можливості користуватися спеціальним правом щодо керування транспортним засобом, яке було просто необхідним в силу тієї обставини, що вона змушена їздити на роботу, інколи і виїжджати за межі України, чого була позбавлена більше двох місяців.

У даній ситуації, працівники поліції вочевидь знехтували своїми обов`язками, що призвело до порушення її законних прав, що завдало їй моральних страждань та додаткових клопотів.

За весь час розгляду справи в суді пережила значні хвилювання. Ці хвилювання передавались членам сім`ї, які також переживали за неї. Звичний ритм життя був порушений. Кожного дня вона думала про наслідки застосування до неї адміністративного стягнення, а також не могла усвідомити факт її притягнення до відповідальності без будь-яких належних доказів по справі.

Особливу увагу звертає на те, що вказані вище обставини залишили негативні зміни в її житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі реабілітації (забуття пережитого), переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності.

Загальний розмір завданої їй моральної шкоди важко однозначно оцінити, проте, із врахуванням відвертої та зухвалої протиправної поведінки з дня вилучення посвідчення водія по час його повернення, неможливості вирішення питання шляхом дотримання балансу прав та інтересів громадянина і посадових осіб держави,позбавлення можливості користуватися спеціальним правом щодо керування транспортним засобом (майже два з половиною місяці вона як громадянка України, яка поважає права інших осіб та дотримується законів держави, оцінює цю шкоду в сумі 50 000 ( п`ятдесят тисяч) гривень.

З врахуванням наведеного визначено спосіб захисту прав позивача-відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування прокуратури та суду, тобто відповідно до ст.1176 ЦК України .

У відзиві на позов представник ГУПН у Волинській області вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 22.03.2019 о 21:05 годині на 504 км 900 м. автодороги М-07 з двостороннім рухом та двома смугами для руху в одному напрямку, керуючи автомобілем «Фольксваген», номерний знак НОМЕР_3 здійснила виїзд на призначену для зустрічного руху смугу, чим створила аварійну обстановку службовому автомобілю поліції, змусивши змінити швидкість до повної зупинки транспортного засобу для забезпечення безпеки особистої та інших громадян.

Працівниками Любомльського ВП ГУНП у Волинській області відносно ОСОБА_1 складено протокол серії ОБ №110491 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 122 КУпАП.

Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 20.05.2019року провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачене ч.4 ст.122 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в її діях складу правопорушення.

Право фізичної особи на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду передбачено нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94 ВР).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Частиною 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Передбачене частиною 5 статті 4 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону №266/94-BP передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Разом з тим, аналіз вищевказаних норм права дає підстави для висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України та ст.1 Закону № 266/94-ВР.

Як вбачається з матеріалів справи, незаконний адміністративний арешт чи виправні роботи, незаконна конфіскація майна, незаконне накладення штрафу відносно ОСОБА_1 не застосовано, та як наслідок, у позивача в даному випадку відсутнє право на відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди спричиненої внаслідок незаконних дій правоохоронних органів повинно вирішуватись після встановлення такого факту.

Разом з тим, на даний час будь-яких рішень щодо протиправності працівників Любомльського ВП при здійсненні службових обов`язків 22.03.2019 року немає.

Крім того, під час проведення службового розслідування ГУНП у Волинській області, обставин неналежного виконання службових обов`язків чи порушення вимог нормативно-правових актів працівниками Любомльського ВП при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, не встановлено.

Таким чином, належних та допустимих доказів, що підтверджують наявність шкоди, протиправність дій працівників поліції, а також настання шкоди через неправомірні дії працівників поліції (причинно-наслідковий зв`язок), позивачем не надано, що свідчить про відсутність підстав відшкодування шкоди, які є обов`язковими для доказування елементами складу цивільного правопорушення у спорах про відшкодування моральної шкоди.

Отже, ГУНП у Волинській області, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як то встановлено частиною 2 статті 19 Конституції України, і ніяким чином не порушували прав та інтересів позивача

Позовні вимоги вважає необґрунтованими і представник державної Казначейської служби України, яким у відзиві зазначено, що відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, ст.4 Бюджетного кодексу України та Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство України є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Тобто, Казначейство України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодекс України.

Оскільки у позовній заяві не наведено жодного доказу вини органів Казначейства щодо спричинення шкоди позивачеві, то вимога про стягнені моральної шкоди з Казначейства України, по своєму змісту суперечить нормі чинного законодавства.

Згідно із загальними нормами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій, наявність причинного зв`язку між шкодою протиправним діянням заподіювача та вини останнього. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення унеможливлює стягнення шкоди.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами ЦК України відповідальність настає незалежно від вини.

Слід також зазначити, що шкода відшкодовується у випадках, прямо передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі-Закон).

У статті 1 Закону зазначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Тобто чітко вказані правові підстави відшкодування шкоди, визначальною ознакою яких є незаконність.

Крім того, для виконання завдань, покладених на органи Національної поліції чинним законодавством України, таким органам надаються певні повноваження, зокрема складання протоколів про адміністративні правопорушення (Закону України «Про Національну поліцію», Кодекс України про адміністративні правопорушення).

З викладених вище підстав представник відповідача вважає, що позивачем не надано доказів які б свідчили про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди в розумінні Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених в уточнених позовних вимогах та вважають дії працівників поліції, щодо складання протоколу про порушення правил дорожнього руху та вилучення посвідчення водія, та не видачу тимчасового дозволу на керування транспортним засобом не законними та такими, що завдали позивачу моральну шкоду на суму, що становить 50000 гривень.

Представник відповідача ГУНП у Волинській області в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просить відмовити з підстав викладених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до однозначного висновку про відмову в його задоволенні.

Так в ході судового розгляду встановлено, що 22 березня 2019 року відносно ОСОБА_1 поліцейським Любомльського відділу поліції складено протокол за ч.4 ст.122 КУпАП, тобто за порушення Правил дорожнього руху із вилученням посвідчення водія. На місці складання протоколу позивач по факту відмовилась від отримання тимчасового дозволу на право керування транспортними засобами, що підтверджено відеозаписом з місця події.

Постановою Любомлського районного суду від 20 травня 2019 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.4 ст.122 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях складу правопорушення. Вилучене посвідчення водія повернуто ОСОБА_1 .

У відповідності до положень ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.16 України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 України є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Також ст. 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідност.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Між тим з характеру спірних правовідносин вбачається, що позивач при зверненні до суду за захистом своїх прав, як на підставу задоволення позовних вимог посилається на положення ст. 1176 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Як вбачається із змісту Положення про департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 року № 73, у редакції наказу від 31.10.2016 року, № 1114 патрульна поліція не наділена повноваженнями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а тому при вирішенні спірних правовідносин, суд не застосовує положення вищевказаного Закону та положення ст.1176 ЦК України, якою визначено спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Даний висновок підтверджено і ст..5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Суд, зазначає також, що складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення є лише документом, в якому зафіксовані певні обставини, а відтак він сам по собі не створює юридичних наслідків у формі прав та обов`язків, їх зміни чи припинення, безпосередньо не впливає на права та обов`язки суб`єкта та не є обов`язковим для виконання, отже не є нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії.

Сам по собі факт закриття провадження по справі за протоколом поліцейського не може бути самостійною підставою автоматичного виникнення в особи права на отримання наданого відшкодування, оскільки поліцейським як носієм державної влади при оцінці фактів, доказів не було допущено випадків злого умислу або грубої недбалості під час здійснення своїх повноважень, що підтверджено також Висновком за результатами службового розслідування.

Відповідно до вимог ст.1176 ЦК України на яку посилається позивач як на підставу позову обгрунтовленою є вимога про відшкодування шкоди завданої фізичній особі у випадку якщо шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Посадовими особами Любомльського ВП ГУНП у Волинській області таких дій не допущено, а відтак в задоволенні позову слід відмовити повністю за безпідставністю заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.3,4,12,13,19,76-82,95,141,258,259,263-265, пп.15.5п.1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, ст.ст.15,16,23,1167,1176 ЦК України,суд,-

у х в а л и в:

У позові ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників поліції - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено 30.01.2020 року.

Головуючий:В. О. Лесик