Справа № 638/5546/20
Провадження № 2/638/3311/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.

за участю секретарів Башинської К.С., Підосокорської А.О.

за участю :

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

представника третьої особи Лазарєвої М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 « Про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна», треті особи : Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв Андрій Миколайович, ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

24.10.2020 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 «Про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна», в якому просила суд визнати недійсними укладені між нею та відповідачем, внаслідок обману з боку відповідача ОСОБА_2 договори дарування, а саме : договір дарування від 09.10.2013 квартири АДРЕСА_1 ; договір дарування від 09.10.2013 ѕ частин квартири АДРЕСА_2 ; договір дарування від 26.05.2014 квартири АДРЕСА_3 ; договір дарування від 09.10.2013 нежитлового приміщення місця для паркування АДРЕСА_4 ; договір дарування від 26.05.2014 нежитлового приміщення місця для паркування АДРЕСА_5 .

В обгрунтування позовних вимог позивачем ОСОБА_1 зазначено, що відповідач ОСОБА_2 є її сином, з яким вона перебуває у нормальних родинних стосунках та з осені 2018 року по теперішній час мешкає однією родиною в житловому приміщенні, розташованому по АДРЕСА_6 .

12.04.2020 року відповідач ОСОБА_2 повідомив її, що вищезазначене нерухоме майно було подаровано нею йому за відповідними договорами дарування, а в наступному відчужено ОСОБА_2 своєї, на теперішній час колишньої дружині ОСОБА_3 та їх малолітньому сину.

Відповідач ОСОБА_2 повідомив її, що на теперішній час він перебуває у скрутному матеріальному становищі внаслідок неприязних стосунків з колишньою дружиною ОСОБА_3 , з якою у нього тривають судові спори щодо розподілу прибутків від здачі в оренду нерухомого майна.

Також відповідач ОСОБА_2 повідомив її, що при укладенні вищезазначених договорів дарування він ввів її в оману та вона в нотаріальної конторі підписала не договори на надання йому права управління належним її нерухомим майном, а саме договори дарування.

При цьому позивач ОСОБА_1 зазначила, що дійсно при вищезазначених обставинах вона підписувала оскаржувані договори, однак їх не читала, вважаючи, що укладає саме договори на надання права управління сину ОСОБА_2 належним її майно, а не договори дарування, повністю довіряючи своєму синові.

Вважаючи, що відповідачем були порушені її майнові права, вона звернулась в суд з зазначеним позовом, а тому вважає, що строки позовної давності звернення до суду з зазначеним позовом нею не пропущені, так як про порушення свого права вона дізналась лише в квітні 2020 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав на які вона посилається в своєї позовної заяві. При цьому наголошувала на тому, що відповідач ОСОБА_2 щодо сутті договорів ввів її в оману. Вона дійсно особисто підписувала у нотаріуса зазначені договори, однак їх не читала, син та нотаріус не роз`яснювали її суті договорів, свій підпис вона вчинила так як в повній мірі довіряла своєму сину. Під час укладення зазначених договорів фізичний та психічний стан її здоров`я був задовільний, вона почувала себе добре. Частина спірного майна здається третьою особою ОСОБА_3 в оренду. Спірне майно було придбано за кошти їх родини, в тому числі і відповідача ОСОБА_2 на її ім`я, а тому обставин придбання майна пояснити не може. На теперішній час вона мешкає разом з відповідачем ОСОБА_2 .

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечуючи проти задоволення зазначеного позову, з підстав на які він посилається в своєму письмовому відзиві. ( т.1, а.с.а.с. 109-113 ). При цьому, наголошував на тому, що при зазначених позивачем обставинах він дійсно ввів її в оману щодо суті укладених договорів, так як позивач мала намір нотаріально посвідчити договори про надання йому права управління належним її нерухомим майном. На час укладення договорів та на теперішній час у нього з матір`ю гарні відносини. Все спірне майно було придбано на кошти їх родини, в тому числі і на належні йому кошти, право власності на майно було оформлено на позивача, таке рішення було прийнято їх родиною. Причиною введення в оману позивача та укладення наступних договорів на користь дружини, було намагання зберегти родину з третьою особою ОСОБА_3 . Квартира АДРЕСА_3 , яку він подарував своєму малолітньому сині, на теперішній час перебуває в його управлінні, в якої він періодично мешкає.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 , яка є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_2 і на теперішнім час є власником спірного нерухомого майна, за виключенням квартири АДРЕСА_3 , яка належить сину її та відповідача, а також представник третьої особи адвокат Лазарєва М.Д., яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ( т. 1, а.с.а.с. 169-171 ), наголошували про безпідставність заявлених позовних вимог, визнання відповідачем зазначеного позову не є підставою для його задоволення, так як між сторонами відсутній будь який спір щодо зазначеного майна, позов є штучним та таким, що виник за ініціативою саме відповідача, з метою в подальшому позбавлення права власності ОСОБА_3 та її малолітнього сина на спірне майно, яке ними було отримано у передбачений діючим законодавством спосіб. А тому в задоволенні позовних вимог просили відмовити з підстав, на які представник третьої особи посилається в своїх письмових поясненнях ( т. 1, а.с.а.с. 165-167 ). При цьому, третя особа ОСОБА_3 наголошувала на тому, що рішення щодо дарування майна відповідачу, позивач приймала добровільно, зазначаючи, що в подальшому відповідач подарить майно її та онуку. При укладені оскаржуваних угод вона була присутні, позивачу нотаріус зачитав тексти договорів, вона була з ними згодна та підписала їх. Свідок ОСОБА_4 під час укладення договорів присутнім не був, він перебував поза межами приміщення.

У судове засідання представник третьою особи - органу опіки та піклування : Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей ХМР Гладченко Н.О. не прибула, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в письмовій заяві просила провести розгляд справи за її відсутності та зазначила, що орган опіки та піклування вважає, що в разі задоволення вказаних позовних вимог, будуть суттєво порушені охоронювані законом майнові права та інтереси малолітнього сина відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 , так як в разі задоволення позову, малолітня дитина може втратити право власності на зазначене жиле приміщення. ( т.1, а.с.а.с. 130-132, 184 ).

У судове засідання третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А.М. не прибув, про день, час та місце розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся.

При таких обставинах, суд враховуючи позицію учасників судового провадження і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим розгляд справи провести у відсутності зазначеного представника третьої особи та третьої особи..

Суд, вислухав пояснення сторін, третьої особи, представника третьої особи, свідків та дослідивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_1 не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

У судовому засіданні, з досліджених копій оскаржуваних договорів дарування укладених між позивачем та відповідачем, встановлено наступне :

- 09.10.2013 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належну її на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , яку в свою чергу 09.10.2013 відповідач ОСОБА_2 подарував третьої особі ОСОБА_3 ( т. 1, а.с.а.с. 21, 22; т. 2, а.с.а.с. 10-11 );

- 09.10.2013 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належне її на праві приватної власності нежитлове приміщення місця для паркування АДРЕСА_4 , яке в свою чергу 09.10.2013 відповідач ОСОБА_2 подарував третьої особі ОСОБА_3 ( т. 1, а.с.а.с. 23, 24; т. 2, а.с.а.с. 12-13 );

- 09.10.2013 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належні її на праві приватної власності ѕ частин квартири АДРЕСА_2 , які в свою чергу 04.05.2017 відповідач ОСОБА_2 подарував третьої особі ОСОБА_3 ( т. 1, а.с.а.с. 25, 26; т. 2, а.с.а.с. 14-15 );

- 26.05.2014 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належну її на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 , яку в свою чергу 29.09.2016 відповідач ОСОБА_2 подарував своєму малолітньому сину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ( т. 1, а.с.а.с. 27, 28; т. 2, а.с.а.с. 28-29 );

- 26.05.2014 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належне її на праві приватної власності нежитлове приміщення місця для паркування АДРЕСА_5 , яке в свою чергу 04.05.2017 відповідач ОСОБА_2 подарував третьої особі ОСОБА_3 ( т. 1, а.с.а.с. 29, 30; т. 2, а.с.а.с. 30-31

).

При цьому, як свідчать зазначені досліджені у судовому засіданні копії договорів дарування, вони були посвідчені приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та зареєстровані відповідним чином в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. ( т.1, а.с.а.с. 31-33, 136-137 ).

Також у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , який в свою чергу з 10.08.2013 перебував в зареєстрованому шлюбі з третьою особою ОСОБА_3 , шлюб між якими було розірвано рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова від 24.05.2019, від шлюбу останні, зокрема, мають малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , відповідач був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 , а станом на 21.05.2020 в квартирі АДРЕСА_7 . ( т. 1, а.с.а.с. 34-35, 37-39,40, 42, 43, 49, 69, 76, 168 ).

За клопотанням позивача у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , які перебувають з сторонами по справі у родинних відносинах та відносинах властивості.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 пояснили, що про наявність оскаржуваних договорів їм стало відомо наприкінці 2018 року зі слів позивача, самих письмових примірників договорів вони не бачили. Обставини укладення зазначених договорів їм невідомі, так як вони не були присутні під час укладення договорів. Будь яких обговорювань щодо укладення договорів в їх присутності сторони та ОСОБА_3 не вели. З приводу оскаржуваних договорів вони з сторонами та ОСОБА_3 не спілкувались. Для них було несподівано довідатись про їх існування, так як в родині будь яких попередніх обговорювань не було, крім того позивач зазначала, що майно буде розділено саме між членами їх родин. З якої причини були укладені договори їм не відомо, на теперішній час позивач повідомила їм, що вона підписала договори, однак не мала намір дарувати нерухоме майно.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що перед укладенням оскаржуваних договорів, відповідач повідомив йому, що має намір на їх укладення, при цьому зазначив, що позивачу він скаже про укладення довіреностей, а не договорів дарування. У визначені дні він привіз на автомобілі позивача до нотаріуса, де вже перебував відповідач. Позивач без ознайомлення за пропозицією відповідача підписала якісь документи, які саме йому невідомо, після чого він відвіз її додому. Під час укладення договорів ОСОБА_3 присутня не була. Чому він не повідомив позивача перед укладенням договорів, що відповідач має намір ввести її в оману, пояснити не може.

Суд не приймає до уваги показання зазначених свідків, допитаних у судовому засіданні за клопотанням позивача, так як вказані свідки не підтвердили твердження позивача в частині укладення оскаржуваних договорів внаслідок введення відповідачем її в оману, тому, що безпосередньо перед укладенням договорів та під час їх укладення вони присутні не були. Загальні обставини їх укладення їм стали відомі лише зі слів сторін, після значного сплину часу після їх укладення.

Таким чином, суд не приймає до уваги показання зазначених свідків, як беззастережливий доказ введення відповідачем позивача в оману, під час укладання оскаржуваних договорів.

Крім того, суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_4 , в частині введення відповідачем позивача в оману, під час укладання оскаржуваних договорів та розцінює їх критично, так як намір відповідача щодо укладення договорів дарування та введення в оману позивача під час їх укладання йому відомий зі слів відповідача. Крім того, зазначений свідок під час підписання договорів з їх змістом не ознайомлювався та обізнаний не був.

Також суд наголошує на тому, що свідок ОСОБА_4 , в разі обізнаності щодо неправомірних дій відповідача та наявності у нього наміру ввести в оману позивача, яка на час укладання договорів перебувала в поважному віці, був зобов`язаний її про це повідомити та попередити, однак зазначених дій ним виконано не було, з причин які він у судовому засіданні не зміг пояснити, що також ставить під сумнів об`єктивність, правдивість та неупередженість його показань як свідка.

За клопотанням третьої особи ОСОБА_3 у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що вона взимку 2015 2016 років була за місцем мешкання третьої особи ОСОБА_3 , так як останньої робила манікюр. При цьому присутня в квартирі позивач зазначила, що ОСОБА_3 не потрібно працювати, так як вона з сином її все подарували, що саме вона не зазначала. Щодо укладених оскаржуваних договорів її нічого невідомо, при їх укладені вона присутня не була.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вона в якості лікаря педіатра за місцем мешкання відвідувала родину третьої особи ОСОБА_3 для медичного огляду їх малолітнього сина, під час якого вона була присутня при телефонної розмові відповідача, під час якої він зазначив, що вони дарять квартиру їх сину. Про яку квартиру йшла мова та обставини укладення спірних договорів її невідомо. З ким розмовляв по телефону відповідач її також невідомо, однак ОСОБА_3 зазначила, що відповідач розмовляв зі своєю матір`ю.

Суд також не бере до уваги показання зазначених свідків, так як останнім невідомі обставини та умови оскаржуваних договорів, під час укладення яких вони присутні не були.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, шляхом визнання правочину недійсним.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін суд виходить із наступного.

Відповідно до приписів ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст.ст. 203, 717 ЦК України передбачено, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Таким чином, обман слід розуміти як певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними лише для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінно умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 « про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними » судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах ВСУ від 16.03.2016 провадження № 6-93цс16, від 27.04.2016 провадження № 6-372цс16, постанові КЦС ВС від 01.08.2018 провадження № 61-971св18.

З досліджених у судовому засіданні оскаржуваних договорів дарування вбачається, що під час їх укладення приватний нотаріус ХМНО Звєрєвим А.М. діяв у межах своїх повноважень, на з дотриманням вимог відповідних приписів ЦК України, ЗУ « Про нотаріат », « Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України » затвердженого наказам МЮУ від 22.02.2012 за № 296/5 ( в редакції чинної на момент укладення зазначених правочинів ).

Так згідно приписів ст. 45 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваних правочинів) при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Згідно п.п.1-4 глави 6 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 № 296/5 (в редакції чинній на момент укладення оспорюваних правочинів) (далі «Порядок») нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Крім того, згідно п.п.3,4,6 глави 9 «Порядку» перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників).

При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними ЗУ «Про нотаріат».

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

У судовому засіданні з показань сторін та третьої особи ОСОБА_3 встановлено, що позивач ОСОБА_1 була присутня під час укладення оскаржуваних договорів, мала задовільний стан, як психічного так і фізичного здоров`я, власноручно підписувала оскаржувані договори, будь які заперечень та зауважень щодо вчинених нею дій не висловлювала.

Вказані обставини не заперечувались в судовому засіданні сторонами по справі, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України, зазначені обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, так як у суду не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд не приймає до уваги твердження позивача щодо наявності на час підписання зазначених договорів вади зору, що на її думку унеможливлювало ознайомлення з текстом зазначених договорів, та розцінює їх критично, як спосіб з метою досягнення задоволення позовних вимог, так як з наданих позивачем відповідних медичних документів вбачається наявність у позивача відповідних вікових хронічних захворювань, в тому числі і органів зору. Однак зазначені медичні документи не містять даних щодо неможливості позивачем на час укладення договорів самостійно прочитати їх текст. Рекомендації щодо необхідності проведення позивачу відповідного оперативного офтальмологічного втручання надана лікарняним закладом лише в 2017 році. ( т.1, а.с.а.с. 52-56, 121-126, 192-201 ).

Також суд не приймає до уваги перебування на час укладення зазначених угод позивача в похилому віці, так як встановлено в судовому засіданні під час укладення зазначених угод позивач перебувала в задовільному фізичному та психічному стані, який надавав їй можливість в повній мірі усвідомлювати характер та наслідки своїх дій, про що наголошувала в судовому засіданні також і позивач.

Крім того, зі змісту оскаржуваних договорів дарування, зокрема пункту 6 договорів, вбачається, що під час підписання договорів сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що на час укладення договорів вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними; мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти ці договори на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали ці договори не під впливом помилки, обману або насильства; уклали ці договори без наміру приховати інші угоди (дії); договори не є фіктивними або удаваними та не суперечать правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. Сторони підтвердили, ніяких підстав для визнання в майбутньому цих правочинів недійсним не має. Ці договори підписуються сторонами добровільно. Зміст статей законодавства, які зазначені у договорах сторонам відомі та зрозумілі.

В примітках до договорів зазначено, що текст цього договорів прочитано нотаріусом вголос, ст.640 ЦК України, зміст п. 7, 8 «Правил користування приміщенням житлових будинків з прибудинковою територією», затверджених Постановою КМУ від 08.10.92 № 572 сторонам роз`яснено». Текст договорів сторонами прочитано, що й було посвідчено власноручно підписами сторін.

Таким чином, суд вважає, що при укладенні оскаржуваних договорів позивач не помилялася з приводу природи оспорюваних договорів дарування, розуміла які договори вона укладає та зміст прав та обов`язків, які у неї виникають на підставі таких договорів та бажала укласти саме договори дарування. Доказів того, що позивач не мала наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених договорами дарування, позивачем суду не надано.

При таких обставинах, суд вважає, що на виконання приписів ст. 44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вказаних договорів дарування нотаріус встановив дійсність намірів сторін укласти саме договори дарування нерухомого майна, а не будь які інші договори, роз`яснив сторонам вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договорів, встановив відсутність у сторін заперечень щодо умов договорів.

Суд також зазначає, що відчуження за одним з договорів дарування частини житла в якому до теперішнього часу продовжує мешкати позивач разом з відповідачем однією родиною та піклується щодо позивача, не є підставою для визнання зазначеного договору дарування недійсним з підстав на які посилається позивач, так як вказана обставина не є безумовною підставою для визнання договору дарування недійсним у розумінні приписів ст. 230 ЦК України. Суд також не приймає до уваги посилання позивача на наступні дії відповідача, в частині подальшого розпорядження ним отриманими в дар житловими та нежитловими приміщеннями, якими він розпорядився на власний розсуд, так як відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Крім того, відповідно до приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем, як підставу для задоволення позовних вимог, та розцінює її як спосіб досягнення сумісної з позивачем мети позбавлення в подальшому права власності третьої особи ОСОБА_3 та її малолітнього сина на спірне майно, яке ними було отримано у передбачений діючим законодавством спосіб.

Суд, з урахуванням наявності на теперішній час неприязних стосунків та майнових спорів між колишнім подружжям - відповідачем та третьою особою, щодо наявності яких останні не заперечують та інших досліджених обставин справи, приходить до висновку, що зазначений позов є штучним та таким, що виник за ініціативою саме відповідача.

При таких обставинах приписи ч. 4 ст. 206 ЦПК України не підлягають застосуванню, так як визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права та інтереси інших осіб.

Відповідно до приписів ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржувані договори дарування вчинялися позивачем під впливом обману з боку відповідача, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочинів, що вплинуло на її волевиявлення, тобто позивач не довела обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог, а посилання лише на те, що нотаріусом її не була роз`яснені суть договорів та те, що вона з умовами договору особисто не ознайомилась у зв`язку з вадами зору, не є підставою за вищезазначених обставин для визнання недійсними договорів дарування, так як зазначені пояснення не підтверджені у судовому засіданні допустимими об`єктивними доказами, а тому судом розцінюються критично, та сприймаються як спосіб досягнення своєї мети задоволення позовних вимог.

Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні зазначених позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дзержинського райсуду м. Харкова від 21.05.2020 позивачу ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. ( т. 1, а.с. 77 ).

Таким чином, приймаючи до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, з останньої на користь держави підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 4204 гривень.

На підставі викладеного, ст.ст. 16, 202, 203, 215, 230, 717 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 82, 141, 206, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 « Про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, а саме : договору дарування від 09.10.2013 квартири АДРЕСА_1 ; договору дарування від 09.10.2013 ѕ частин квартири АДРЕСА_2 ; договору дарування від 26.05.2014 квартири АДРЕСА_3 ; договору дарування від 09.10.2013 нежитлового приміщення місця для паркування АДРЕСА_4 ; договору дарування від 26.05.2014 нежитлового приміщення місця для паркування АДРЕСА_5 », треті особи : Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв Андрій Миколайович, ОСОБА_3 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( місце проживання : АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4204 гривень.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 18.12.2020.

Суддя: І.В. Семіряд