провадження 2/201/562/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності на майно, поділ майна подружжя і визнання права власності на частину будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23 серпня 2017 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна подружжя, припинення права спільної сумісної власності і визнання права власності на частину квартири, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що 25 листопада 1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відділом ЗАГС Кіровського району м. Дніпропетровська, згодом сімейні стосунки не склалися, сім`я розпалася і 13 листопада 2012 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. У період шлюбу сторін було набуто, придбано 13/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входять: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 183.6 кв. м., житловою площею 119.2 кв. м., сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, 1, 2, 4, 5, 7 - 11, 1, II, III, IV споруди, огорожі, замощення, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зарею Н.Г. 19 червня 2008 року за реєстровим № 1513, в якому у п. 6 зазначено, що майно набувається у сумісну власність, та на укладення якого надано згоду дружини - ОСОБА_1 .. За домовленістю із відповідачем станом на 21 серпня 2017 року (на день подання позову) визначили вартість майна 18 556.00 гривень. Враховуючи те, що між позивачкою та ОСОБА_2 після розлучення виникли суперечки з приводу володіння вказаними 13/100 частинами цього домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , а також враховуючи те, що зазначену частину домоволодіння реалізовано на електронних торгах 21 листопада 2016 року (спір в суді про це вже розглянуто), у зв`язку з чим порушено права позивача як власника, вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Вказана частина домоволодіння є їх спільною власністю, вона придбана на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком цією будинку спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і вони звернулися з позовом до суду для вирішення питання про розірвання їх шлюбу, шлюб розірвано. Фактично стало питання про поділ майна та інш.. Стосовно поділу майна вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача. Вважає вказане протиправним, оскільки ця частина будинку спільна, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (сторін) вказане майно (частину будинку), припинити право спільної сумісної власності, визнати за позивачем право власності на їй належну частину вказаного будинку, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду погодився з позовом та викладеними в ньому обставинами повністю і не заперечував проти задоволення цього позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що 25 листопада 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом ЗАГС Кіровського району м. Дніпропетровська, згодом стосунки погіршилися, сім`я розпалася і 13 листопада 2012 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 13 листопада 2012 року, актовий запис № 206.

У період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 червня 2008 року за договором купівлі-продажу було набуто 13/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входять: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 183.6 кв. м., житловою площею 119.2 кв. м., сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, 1, 2, 4, 5, 7 - 11, 1, II, III, IV споруди, огорожі, замощення, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зарею Н.Г. 19 червня 2008 року за реєстровим № 1513, в якому у п. 6 зазначено, що майно набувається у сумісну власність, та на укладення якого надано згоду дружини - ОСОБА_1 .. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване на відповідача.

За домовленістю із відповідачем станом на 21 серпня 2017 року (на день подання позову) визначили вартість майна 18 556.00 гривень. Враховуючи те, що між позивачкою та ОСОБА_2 виникли суперечки з приводу володіння вказаними 13/100 частинами цього домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , а також враховуючи те, що зазначену частину домоволодіння без її згоди реалізовано на електронних торгах 21 листопада 2016 року (спір в суді про це вже розглянуто), у зв`язку з чим порушено права позивача як власника, вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки вказана частина домоволодіння є їх спільною власністю, вона придбана на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком цією будинку спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і вони звернулися з позовом до суду для вирішення питання про розірвання їх шлюбу, шлюб розірвано. Фактично стало питання про поділ майна та інш.. Стосовно поділу майна вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача. Вважає вказане протиправним, оскільки ця частина будинку спільна, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушена звертатися до суду з цими позовними заявами. Суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що 25 листопада 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом ЗАГС Кіровського району м. Дніпропетровська. Стосунки в сім`ї складалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш.. За час перебування в шлюбі зі згоди позивача і за їх з чоловіком спільні кошти придбавали різні речі та майно; згодом стосунки погіршилися, сім`я розпалася і 13 листопада 2012 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 13 листопада 2012 року, актовий запис № 206.

У період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 червня 2008 року за договором купівлі-продажу було набуто 13/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входять: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 183.6 кв. м., житловою площею 119.2 кв. м., сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, 1, 2, 4, 5, 7 - 11, 1, II, III, IV споруди, огорожі, замощення, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зарею Н.Г. 19 червня 2008 року за реєстровим № 1513, в якому у п. 6 зазначено, що майно набувається у сумісну власність, та на укладення якого надано згоду дружини - ОСОБА_1 .. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване на відповідача.

Вказана частина будинку є їх спільною власністю, вона придбана на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком цією частиною домоволодіння спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і вони звернулися з позовом до суду для вирішення питання про розірвання їх шлюбу і в листопаді 2012 року їх шлюб було розірвано. Фактично стало питання про поділ майна та інш., але вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване було на відповідача.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана частина будинку придбана у період шлюбу і за спільні кошти сторін, а тому відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна.

Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно названа частина будинку були оформлені і знаходяться в володінні відповідача, чим порушені права позивача та закон.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України).

Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили.

В зв`язку з спільним придбанням частини будинку на підставі договору купівлі-продажу, відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Дане майно є їх спільно нажитим майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Цей поділ зафіксований в позовах і уточненнях до них, поясненнях в судовому засіданні.

Згідно ст. 73 СК України встановлено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що спірна частина будинку зареєстрована, оформлена та знаходиться у володінні відповідача, ця частина будинку на цей час є неподільною річчю, суд вважає за можливе задоволення позову.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, суд приходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і частку будинку слід розподілити, визначивши по Ѕ ідеальній частці за кожним з них. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторона відповідача в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Вимоги позову не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 13/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , до складу якого входить: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 183.6 кв. м., житловою площею 119.2 кв. м., сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, 1, 2, 4, 5, 7 - 11, 1, II, III, IV - споруди, огорожі, замощення, реєстраційний номер майна 1441045, здійснити поділ цих 13/100 частин домоволодіння і визнати за ОСОБА_1 право власності на 13/200 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , до складу якого входить: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 183.6 кв. м., житловою площею 119.2 кв. м., сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, 1, 2, 4, 5, 7 - 11, 1, II, III, IV - споруди, огорожі, замощення та визнати за ОСОБА_2 право масності на 13/200 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , до складу якого входить: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 183.6 кв. м., житловою площею 119.2 кв. м., сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, 1, 2, 4, 5, 7 - 11, 1, II, III, IV - споруди, огорожі, замощення.

Таким чином вимоги позовної заяви про визнання права спільної сумісної власності на майно, припинення права спільної власності, поділ майна подружжя і визнання права власності на частину житла в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) 13/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , до складу якого входить: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 183.6 кв. м., житловою площею 119.2 кв. м., сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, 1, 2, 4, 5, 7 - 11, 1, II, III, IV - споруди, огорожі, замощення, реєстраційний номер майна 1441045.

Здійснити поділ 13/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна 1441045.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) право власності на 13/200 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , до складу якого входить: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 183.6 кв. м., житловою площею 119.2 кв. м., сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, 1, 2, 4, 5, 7 - 11, 1, II, III, IV - споруди, огорожі, замощення.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) право масності на 13/200 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , до складу якого входить: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 183.6 кв. м., житловою площею 119.2 кв. м., сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, 1, 2, 4, 5, 7 - 11, 1, II, III, IV - споруди, огорожі, замощення.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 30 січня 2020 року.

Суддя