Справа № 226/1989/20
Провадження №2/226/688/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

заочне

14.12.2020 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Козлової Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Голубєва Олена Вікторівна, до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 через представника адвоката Голубєву О.В. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 04.04.2000 за договором купівлі-продажу у ОСОБА_2 він придбав квартиру АДРЕСА_1 ). Договір купівлі-продажу було зареєстровано Регіональною товарною біржею «Юго-Восток» та зареєстровано у БТІ. На даний час він вирішив розпорядитися квартирою, однак дізнався, що укладений договір не визнається нотаріусом, оскільки як правовстановлюючий документ не відповідає вимогам закону. Разом із тим, він протягом 20 років володіє та користується квартирою за призначенням, доглядає та утримує її, сплачує житлово-комунальні послуги, виконує ремонтні роботи, хоча із 09.11.2017 зареєстрований за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ), а фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . У спірній квартирі зареєстровані його донька ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4 12.08.2020 він звернувся до нотаріуса за посвідченням договору дарування квартири, однак нотаріус відмовив йому у цьому та запропонував визнати право власності на квартиру в судовому порядку. Просив суд визнати за ним право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

ІІ. Позиції, заяви (клопотання) учасників справи.

До судового засідання сторони не з`явились, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлялася у порядку, передбаченому ЦПК України та ст.11 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції». Від представника позивача надійшла заява з проханням провести судове засідання у справі без її участі, в якій вона не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку.

Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні.

Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з`явилися до суду.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

З метою підготовки справи до розгляду до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи здійснено запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, згідно із відповіддю на який ОСОБА_2 не є зареєстрованою у м. Мирнограді. Також здійснено запит до відділу реєстрації актів цивільного стану щодо наявності або відсутності актового запису про смерть відповідача, згідно з відповідями на який актовий запис про смерть ОСОБА_2 відсутній у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян.

30.10.2020 ухвалою суду відкрите спрощене позовне провадження у даній справі, розгляд якої по суті призначено на 25.11.2020.

Через неявку сторін у судове засідання розгляд справи відкладений на 14.12.2020.

В судовому засіданні 14.12.2020 у зв`язку із повторною неявкою відповідача, що була повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду, врахувавши неподання нею відзиву та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, судом постановлено розглядати дану справу з ухваленням заочного рішення в порядку статей 280-282 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 04.04.2000 Регіональною товарною біржею «Юго-Восток» посвідчено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , згідно з яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купив зазначену чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 65,1м2, в тому числі жилою площею 47,1м2 (а.с.15).

І ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 на момент укладення договору були членами регіональної товарної біржі «Юго-Восток», про що наявні відповідні біржові свідоцтва (а.с.10).

Зазначена квартира 31.05.2001 зареєстрована в Бюро технічної інвентаризації міста Димитров Донецької області за ОСОБА_1 (а.с.14).

Станом на час звернення до суду оціночна (ринкова) вартість спірної квартири дорівнює 127107,00 грн (а.с.16-23).

V. Оцінка суду.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб, які звернулися до суду у спосіб, визначений законами.

Частина друга статті 41 Конституції України закріплює, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з вимогами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо право власності на майно оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна, керуючись вимогами статті 392 Цивільного кодексу України, може пред`явити позов про визнання його права власності.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві посилається на положення статей Цивільного кодексу України 2003 року, що регулюють умови та порядок захисту права власності.

Водночас, Пленум Верховного Суду України в абзаці 4 пункту 9 своєї Постанови №5 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснив, що оскільки підставою для позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Зважаючи на фактичні обставини справи і те, що правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004, при вирішенні спору у справі відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року необхідно керуватися нормами Цивільного Кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Згідно зі ст.224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст.128 ЦК УРСР).

Відповідно до ч.1 ст.45, ст.47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).

Реєстрація бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на квітень 2000 року (укладення договору) та травень 2001 року (реєстрація права власності в БТІ) не суперечила чинному на той час законодавству.

Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за №399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

За приписами п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) і має бути застосована і у цій справі, виходячи з тотожності правовідносин сторін.

На підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, враховуючи те, що позивач як покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, договір відповідно до вимог ч.2 ст.227 ЦК УРСР зареєстрований у БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, ОСОБА_1 на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набув право власності на квартиру та правомірно володів нею, тому позовні вимоги слід задовольнити та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру.

На пiдставi викладеного та керуючись ст.ст.2,4,5,10-13,81,259,263-265,280-284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ), представник позивача ОСОБА_5 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на чотирьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 65,1м2, в тому числі жилою площею 47,1м2.

Заочне рішення може бути переглянуто Димитровським міським судом Донецької області за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 21.12.2020.

Суддя: В.С. Салькова