Провадження № 22-ц/801/76/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Короля О.П. в м. Вінниці, зі складенням його повного тексту 01 листопада 2019 року, та додаткове рішення цього ж суду від 18 листопада 2019 року

у цивільній справі № 127/18042/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого посилався на те, що з 17.11.2007 по 06.11.2015 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького міського суду від 28 жовтня 2015 року з позивача на користь ОСОБА_1 на утримання сина стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В рішенні також зазначено, що він працює в ДПІ Святошинського району ГУ ДФС у м. Києві на посаді старшого інспектора, його середньомісячний заробіток становить 2157,80 грн. На той час позивач проживав один, на його утриманні крім сина нікого не було.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Вінницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, з 29.04.2018 позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , актовий запис №99. Від цього шлюбу він має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина позивача перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Новонароджений син позивача також перебуває на його утриманні.

Згідно з довідкою про доходи №5155/8/008095 від 20.06.2019, виданою начальником Вінницької митниці ДФС, ОСОБА_1 з 21.03.2016 року працює на посаді заступника начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії. Його заробітна плата за місяць в середньому становить 9059 грн.

Власного житла у позивача немає, він один працює, щоб забезпечити сім`ю. Після відрахування з нього аліментів дохід на одного члена сім`ї менший, ніж аліменти на дитину.

Тобто, на даний час значно погіршився матеріальний стан ОСОБА_1 , тому він звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього на утримання сина ОСОБА_3 з 1/3 частки всіх видів заробітку до 1/6 частки.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Зменшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області в справі №127/19216/15-ц на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) до 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року частково задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2500 грн.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

28 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року, не відповідають обставинам справи, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, рішення винесене при неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що помилковою є оцінка суду про те, що позивач після винесення судом рішення про стягнення аліментів отримав гроші в сумі 45000 доларів США і це не може свідчити про покращення його матеріального стану. Разом з тим, судом не враховано факт придбання позивачем автомобіля на набуття ним нерухомості (квартири в смт. Літин Вінницької області), що свідчить про покращення його матеріального становища, тому протилежні висновки суду щодо цих обставин також є помилковими та небунтованими. Судом не взято до уваги, що заробітна плата позивача збільшилась більше чим у два рази.

Вважає, що вказані висновки суду свідчать про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та недоведеність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, що відповідно до п. 2.3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Вказує, що судом також не надано оцінки доказам, які підтверджують злісне ухилення позивача від сплати аліментів, а також доказам, які свідчать, що останній на момент винесення оскаржуваного рішення добровільно написав заяву на переведення його на нижчу посаду з меншим посадовим окладом, чим на її переконання умисно занизив рівень своїх доходів.

Вважає, що надавши оцінку наданим сторонами доказам, можливо дійти висновку про недоведеність погіршення матеріального стану позивача та/або погіршення його стану здоров`я, а також недоведеність того, що зміна сімейного стану позивача унеможливлює сплату аліментів у визначеному Вінницьким міським судом Вінницької області рішенні від 28 жовтня 2015 року розмірі або впливає на права найменшої дитини позивача - сина ОСОБА_6 та його належне утримання.

02 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру аліментів, встановивши розмір аліментів у 1/6 частині всіх видів його заробітку (доходу) на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що рішення суду першої інстанції має бути змінено, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам, що мають значення для справи, ґрунтуються на неповно з`ясованих обставинах справи.

Основними доводами апеляційної скарги зазначає те, що суд мав взяти до уваги всі встановлені обставини, що впливають на визначення розміру аліментів відповідно до статті 182 СК України. Таким рішенням його сини поставлені у нерівні матеріальні умови: у нього відсутній заробіток для виплати аліментів у розмірі 1/4 частки на одну дитину. Адже дохід його сім`ї складається виключного з його заробітку, який забезпечує життя її трьох членів, а також має забезпечити оплату навчання, оренду житла, проїзд до місця служби в м. Могилів-Подільському. Він працює старшим державним інспектором відділу митного оформлення «Брониця» митного поста «Дністер» (м. Могилів-Подільський) з посадовим окладом 4690 грн. Такі зміни у нього відбулись під час провадження справи у суді, оскільки через чисельні звернення (скарги) відповідача ОСОБА_2 та її адвоката Гребенюка В.О. з вимогою його звільнення, він був змушений залишити посаду заступника начальника відділу (посада держслужбовця категорії «Б») і (при наявності утриманців) перевестись на нижчу посаду, відповідно з двічі меншою платнею.

Таким чином, судом проігноровано надані на підтвердження фактів у відповідності до вимог статті 182 СК України наявні докази, що свідчать про обставини, які мають значення і повинні бути враховані при визначені розміру аліментів, оскільки визначають матеріальне становище та відсутність у нього відповідного достатнього доходу.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить подану ОСОБА_2 скаргу залишити без задоволення, змінити рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року, задовольнивши подану ним апеляційну скаргу.

16 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2019 року, в якій просить його скасувати, в задоволенні вимог відповідача ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат відмовити, оскільки в матеріалах справи відсутній належний документ на підтвердження повноважень адвоката - як представника відповідача в суді, а саме: ордер, визначений ст. 62 ЦПК України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». В судовому засіданні 29.10.2019 стороною відповідача не зроблено заяви про стягнення судових витрат в сумі, з зазначенням документів на підтвердження витрат, а також їх подання в п`ятиденний строк. Не містить таких відомостей і відзив відповідача ОСОБА_2 . За таких обставин була відсутня можливість для клопотання щодо зменшення чи спростування даної вимоги. За текстом наданого після ухвалення рішення договору №769 про надання правової допомоги від 22.07.2019 вбачається, що сторонами не визначено розмір гонорару, відсутні зазначення домовленостей щодо розміру, механізму його визначення. В зв`язку з цим, наявність квитанції від 01.11.2019, складеної після ухвалення 29.10.2019 судового рішення щодо оплати гонорару в сумі 5000 грн. не містить правової підстави, не є належним доказом та доводить відсутність витрат при розгляді справи.

Посилаючись на норму ч. 4 ст. 137 ЦПК України, позивач вважає, що існують обставини для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Крім того, вважає, що судом мало бути застосовано і вимоги ч.10 ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволено частково, то мають бути враховані проведені ним витрати на правничу допомогу, що об`єктивно впливає на визначення суми судових витрат, про що свідчить надана суду квитанція щодо оплати.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзиви на апеляційні скарги, в яких просить скарги, подані позивачем ОСОБА_1 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 листопада 2019 року залишити без задоволення, а додаткове рішення суду - без змін. Зокрема вказує, що доводи апеляційної скарги на рішення суду від 29.10.2019 не спростовують рішення суду першої інстанції в частині, яка не оскаржується нею в апеляційному порядку.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року встановлено в розмірі 1921 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192100 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що з 17.11.2007 по 06.11.2015 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За рішенням Вінницького міського суду від 28 жовтня 2015 року з позивача на користь ОСОБА_1 на утримання сина стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В рішенні також зазначено, що позивач працює в ДПІ Святошинського району ГУ ДФС у м. Києві на посаді старшого інспектора, його середньомісячний заробіток становить 2157,80 грн. На той час позивач проживав один, на його утриманні, крім сина Даниїла, нікого не було.

Згідно з свідоцтвом про шлюб, виданим Вінницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області з 29.04.2018 року позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , актовий запис №99. Від цього шлюбу подружжя має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина позивача перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Малолітній син ОСОБА_6 знаходиться на утриманні позивача.

Згідно з довідкою про доходи №5155/8/008095 від 20.06.2019 року, виданою начальником Вінницької митниці ДФС, ОСОБА_1 з 21.03.2016 працює на посаді заступника начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії. Його заробітна плата за місяць в середньому становить 9059 грн.

Згідно з наказом Вінницької митниці ДФС від 06.09.2019 №359-о ОСОБА_1 переведений на посаду старшого державного інспектора відділу митного оформлення «Бронниця» митного поста «Дністер» з посадовим окладом згідно з штатним розписом митниці 4690 грн. на місяць.

Згідно з довідкою КНП «Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2» від 26.09.2019 №29 дружина позивача - ОСОБА_11 на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років з 16.08.2019 по 15.06.2022.

Позивач є однією працюючою особою в сім`ї. Після відрахування з нього аліментів дохід на одного члена сім`ї менший, ніж аліменти на дитину.

Позивач 21.12.2015 після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів одержав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 45 тис. доларів США за компенсацію своєї частки в садибі, розташованій за адресою : АДРЕСА_1 .

Суд не визнав таку обставину покращенням майнового стану платника аліментів, оскільки грошова компенсація виплачена за майно, придбане подружжям в період шлюбу, тобто до призначення аліментів. А за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року позивачу ОСОБА_1 виділено на праві власності цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та три земельні ділянки по АДРЕСА_2 . Відповідно право ОСОБА_1 на свою частку у праві власності на вказане нерухоме майно припинено.

Судом також встановлено, що у власності позивача є автомобіль Оpel Insignia, 2012 року випуску, який він придбав за кошти грошової компенсації при поділі майна подружжя в справі Вінницького міського суду Вінницької області №127/19220/15-ц (рішення суду від 21.12.2015).

У власності ОСОБА_1 є квартира загальною площею 47,6 кв.м в смт. Літин, Вінницької області. За його поясненнями - це квартира батьків, в якій він не мешкає, доходу від цього майна не одержує, що не спростовано відповідачем.

З квітня 2016 року позивач орендує квартиру загальною площею 47 кв. м в м. Могилів-Подільський Вінницької області, де знаходиться його місце роботи і у зв`язку з цим несе додаткові витрати сімейного бюджету.

На даний час позивач навчається на заочному факультеті №2 Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого, і сплачує за навчання в цьому учбовому закладі : в 2016 році - 6500 грн., в 2017 році - 6500 грн., в 2019 році - 10900 грн.

Судом враховано і майновий стан відповідача ОСОБА_2 , зокрема згідно з відомостями Вінницького окружного адміністративного суду, зазначених у листі від 17.10.2019 №02.3-45/3017/19 ОСОБА_2 згідно з наказом Вінницького окружного адміністративного суду від 25.02.2019 №050 - к звільнена з посади помічника судді Вінницького окружного адміністративного суду 28.02.2019 за угодою сторін. Її заробітна плата за 2017 рік склала 169117,43 грн., за 2018 рік - 261820,85 грн., в 2019 році їй виплачено 43730 грн. заробітної плати, в тому числі компенсацію при звільненні та за невикористані дні відпустки - 20272,96 грн.

Згідно з поданими деклараціями про доходи заробітна плата ОСОБА_1 протягом 2016-2018 років зростала разом з підвищенням мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму для працездатних осіб в Україні, що, на переконання суду, не є покращенням матеріального стану позивача в 2019 році в порівнянні з його заробітною платою в жовтні 2015 року. Також, судом враховане те, що на момент вирішення справи судом розмір заробітної плати позивача на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення «Бронниця» митного поста «Дністер» складає 4690 грн. на місяць, що є суттєво меншим в порівнянні з його заробітною платою на час звернення до суду з цим позовом, на посаді заступника начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії, - 9059 грн.

Відповідно до частини першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У частині 1 статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Як роз`яснив Пленуму Верховного суду України у п.23 Постанови від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Із аналізу статей 181, 192 СК України слідує, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, а й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 5.02.2014 №6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

При визначені наявності підстав для зменшення розміру аліментів, визначених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року, судом враховано той факт, що на даний час погіршився матеріальний стан ОСОБА_1 , і він не має можливості сплачувати аліменти на утримання старшого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, те що він вдруге одружився, має дружину та сина від другого шлюбу, які повністю перебувають на його утриманні.

Таким чином, суд визнав доведеною суттєву зміну сімейного та матеріального стану платника аліментів (позивача) в порівнянні з його матеріальним становищем на момент ухвалення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року, що відповідно до положень статті 192 СК України є підставою для зменшення розміру аліментів.

Тому враховуючи встановлені обставини про зміну матеріального стану позивача та відповідача, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зміни розміру аліментів. Разом з тим, визначаючи їх розмір, судом вірно враховано обов`язок обох батьків утримувати дитину до її повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що позивач здорова, працездатна особа та має можливість, враховуючи матеріальний стан, надавати матеріальну допомогу, а дитина потребує такої допомогу.

При визначенні розміру аліментів судом також враховано, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування зменшення розміру аліментів з 1/3 частки всіх видів його заробітку до 1/6 частки.

Тобто висновок суду про відсутність обставин, які б підтверджували зміну матеріального становища позивача, яке б давало можливість сплачувати аліменти у заявленому розмірі, є правильним.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим індивідуальним, а не солідарним. Тобто обов`язок утримувати дитину лежить не тільки на позивачу, а і на відповідачу, як матері дитини.

При цьому, саме на батьків покладається забезпечення належних умов неповнолітнім дітям.

Частинами першою та п`ятою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем у порядку статті 81 ЦПК України не доведено можливості сплачувати позивачем повністю аліменти у визначеному рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року розмірі, що є обов`язком відповідача відповідно до засад змагальності сторін за статтею 12 ЦПК України

З огляду на викладене, посилання відповідача на те, що позивач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку апеляційний суд відкидає, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційних скарг не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Матеріали справи містять засвідчену копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №769 ОСОБА_12 (а.с.63) та оригінал ордеру про надання правової допомоги ОСОБА_2 адвокатом Гребенюком В.О. (а.с.144).

Вказані документи відповідають вимогам Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», статті 62 ЦПК України, повноваження представника перевірені судом, а документи долучені судом до матеріалів справи.

23 вересня 2019 року, через канцелярію суду, представник відповідача було подану заяву про вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України (а.с.70).

Також, 01 листопада 2019 року, через канцелярію суду, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду і відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України, було подано заяву про винесення додаткового рішення з питання розподілу судових витрат (а.с.142-143), до якої в якості додатків надано в тому числі докази надсилання заяви про винесення додаткового рішення від 01.11.2019 на адресу позивача, договір про надання правової допомоги №769 від 22.07.2019, акт прийому-передачі наданих послуг від 01.11.2019, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 01.11.2019, квитанція про оплату гонорару адвоката в сумі 5000 грн., копія витягу із Книги обліку доходів та витрат, які ведуть фізичні особи-підприємці (а.с.145-150).

Як передбачено частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції висновок щодо розподілу судових витрат зроблено з порушенням норм процесуального права, не заслуговують на увагу.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. З урахуванням того, що вказані доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом попередньої інстанції надана належна оцінка, суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційних скарг відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасників справи, які звернулися з апеляційними скаргами.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 369, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник