КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою прокуратури Волинської області в інтересах Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року

у справі за позовом прокуратури Волинської області в інтересах Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

встановив:

В липні 2019 року прокуратура Волинської області в інтересах Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди згідно із рішенням суду у справі №803/497/18, яка була завдана останньою як посадовою особою (виконуюча обов`язки державного секретаря, директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України) у зв`язку із незаконним звільненням працівника.

Як підстави здійснення представництва прокуратура посилається на частину 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та зазначає про таке.

Міністерство юстиції України та Головне територіальне управління юстиції у Волинській області є бюджетними установами. Зайве витрачання коштів державної установи призводить до порушення принципів збалансованості та цільового використання бюджетних коштів.

Про виконання рішення суду у справі №803/497/18 в частині виплати ГТУЮ у Волинській області коштів в сумі 47540,80 грн. прокуратурою повідомлено Міністерство та роз`яснено положення КЗпП України щодо органу уповноваженого звертатися до суду в порядку регресу у спірних правовідносинах, проте реагування не відбулось.

Оскільки строк звернення з даним позовом до суду спливає 26 червня 2019 року, Міністерством юстиції України не вжито заходів до захисту інтересів держави щодо стягнення з виконувача обов`язків Державного секретаря, директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України Сови Н.П. коштів, виплачених незаконно звільненому працівнику, у прокуратури області виникли підстави для вжиття заходів представницького характеру на захист інтересів держави в особі Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Не погодившись з постановленою ухвалою, прокуратурою Волинської області подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі посилається на підстави позову, зазначає, що поданий позов направлений не на захист конкретного органу, а в інтересах держави, при цьому для прокуратури не має значення обставина, чому відповідний орган не звернувся із тотожнім позовом.

Міністерством юстиції України у відзиві на апеляційну скаргу з посиланням на постанову Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №819/478/17 вказує на те, що заступник прокурора не мав права звертатися до суду із цим позовом.

Зазначає, що з урахуванням Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" уповноваженим органом у відповідних правовідносинах мав би виступати Кабінет Міністрів України, а не Міністерство юстиції України.

Вказує, що лист з прокуратури від 20 травня 2018 року щодо вжиття необхідних заходів, міністерство отримано 10 липня 2020 року, а позовна заява подана до суду 25 червня 2020 року, відтак твердження прокурора у позові про бездіяльність міністерства безпідставні.

Посилається на те, що ОСОБА_1 не брала участі у справі про захист прав звільненого працівника, відтак рішення у такій справі не є преюдиційним для цієї справи. Окрім того, ОСОБА_1 діяла від імені міністерства і між цими особами не може бути спору.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу також посилається на її безпідставність та законність ухвали суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник скаржника Кузьміна Н.Г. доводи апеляційної скарги підтримала.

Представник Міністерства юстиції України Гришина Н.В. та відповідач ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечували, мотивуючи обставинами, викладеними у відзивах на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції керувався правовими висновками Верховного Суду постановах від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі №924/1237/17, від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 23 жовтня 2018 року у справі №926/03/18, від 06 лютого 2019 року у справі №927/246/18 та виходив з того, що не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання особами, в інтересах яких подано позов і які є самостійними юридичними особами з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових "інтересів держави". Також суд взяв до уваги позицію Міністерства юстиції України щодо того, що підстави для подання цього позову прокуратурою в інтересах Держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області в даній справі відсутні.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Згідно частини 3, 4 статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Згідно статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції на час звернення до суду) унормовано, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

В рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року №3-рп/1999 зазначено:

... державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини)

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини)

В рішенні Конституційного Суду України від 05 червня 2019 року №4-р(ІІ)/2019 зазначено:

Конституційний Суд України також зазначає, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження "у виключних випадках і в порядку, що визначені законом". <…> На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання.

Підставами позову прокуратури у цій справі є статті 237 КЗпП України, яка передбачає покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, та обставина, що кошти звільненому працівнику є нанесення шкоди бюджету України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що не можуть бути застосовані висновки Верховного Суду у таких справах, на які послався суд першої інстанції:

- №806/1000/17, оскільки предметом розгляду цієї справи є визнання протиправним та скасування спеціального дозволу на користування надрами та не вирішувалось питання відшкодування шкоди, завданої бюджету;

- №924/1237/17, оскільки предметом розгляду цієї справи є визнання недійсним договору та припинення зобов`язання за ним на майбутнє та не вирішувалось питання відшкодування шкоди, завданої бюджету;

- №924/1256/17, оскільки предметом розгляду якої є визнання недійсним рішення тендерного комітету та визнання недійсним договору поставки. При цьому, за обставинами справи, фінансування витрат на виконання договору здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Поряд з цим, у задоволенні цього позову відмовлено з тих мотивів, що прокуратурою не визначено органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а також не доведено суду, що даний орган не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження щодо захисту інтересів держави. Відсутність такого органу також підтверджена не була.

В цій справі (№760/18697/19), що переглядається апеляційним судом, прокуратурою визначено відповідні органи та вказано на дії, які, на думку прокурора, ці органи були зобов`язані вжити;

- №926/03/18, оскільки предметом розгляду цієї справи є визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування щодо передання земельної ділянки в оренду поряд з іншими вимогами. В зазначеній справі не вирішувалось питання відшкодування шкоди, завданої бюджету.

Предметом розгляду справи №927/246/18 є внесення змін до договору оренди земельної ділянки з метою збільшення розміру орендної плати, оскільки за наявним станом речей відбувається недоотримання місцевим бюджетом коштів від орендної плати за землю. В зазначеній справі позовна заява залишена без розгляду, оскільки установлено, що прокурором не обґрунтовано наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не доведено, що уповноважений орган, в інтересах якого він звернувся з позовом, не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження щодо захисту інтересів держави. Звернуто увагу на недотримання процедури, передбаченої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"

В свою чергу в апеляційній скарзі прокуратура посилається на такі постанови Верховного Суду:

- від 16 квітня 2019 року у справі №910/3486/18, яка стосується відшкодування збитків місцевому бюджету за користування земельною ділянкою. В зазначеній справі Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про правомірність представництва прокуратурою органу місцевого самоврядування;

- від 24 червня 2020 року у справі № 761/36138/19, обставини якої є подібними до цієї справи (№760/18697/19), зокрема, прокуратурою встановлені підстави для представництва інтересів держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства "АМПУ" (яке входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України) шляхом подачі цього позову з огляду на те, що начальник адміністрації Миколаївського морського порту наказом звільнив з посади начальника відділу екологічної безпеки Миколаївської філії ДП "АМПУ". Рішенням суду визнано незаконним та скасовано наказ начальника ДП "АМПУ" про звільнення, поновлено працівника на посаді, стягнуто з ДП "АМПУ" на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. На виконання рішень судів Миколаївською філією ДП "АМПУ", тобто за рахунок коштів державного підприємства здійснено грошову виплату на виконання рішення суду. Також установлено, що відбулись і інші незаконні звільнення та загалом підприємство має виплатити 3,6 мільйони грн. Міністерство у відповідь на звернення прокуратури повідомило про відсутність у нього повноважень на вирішення витання про відшкодування шкоди, у зв`язку із чим, зважаючи на явне порушення інтересів держави в бюджетній сфері та відсутність інформації щодо виконання органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, своїх повноважень, прокуратурою надіслано запити до Міністерства інфраструктури України та Миколаївської філії ДП АМПУ з метою отримання необхідних документів, які не були надані або через відсутність або через відмову.

При цьому, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 червня 2020 року у справі № 761/36138/19 визнав, що прокурор, заявивши позов до особи, винної у незаконному звільненні, на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку, нездійснення заходів Міністерством інфраструктури України та державного підприємства, які полягають в непред`явленні позову про стягнення майнової шкоди, яка сплачена державним підприємством коштів незаконно звільненому працівникові (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на переконання позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

Також Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у зазначеній справі навів висновок про те, що стаття 175 ЦПК України вимагає зазначати у позовній заяві докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог (на підтвердження обставин, якими обґрунтовані ці вимоги). Незгода суду з наведеним у позовній заяві на виконання частини п`ятої цієї статті обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і не з`ясування прокурором причин, які перешкоджають Міністерству інфраструктури України самостійно захистити інтереси держави, не є підставою для повернення позову, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.

Як зазначено вище, держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити на момент відкриття провадження у справі доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18 з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц.

З матеріалів справи убачається, що вирішуючи питання про відкриття провадження у цій справі (№760/18697/19), що переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції залишив позовну заяву без руху та вказав на необхідність прокурору обґрунтувати та надати докази наявності підстав для представництва. На виконання ухвали прокуратурою надано відповідну заяву, із викладенням мотивів на здійснення представництва, та приєднано лист Міністерства, згідно якого останнє вказує на відсутність у нього підстав для вжиття заходів про стягнення із ОСОБА_1 коштів з посиланням на пункт 9 розділу VI "ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" Бюджетного кодексу України.

В подальшому судом першої інстанції відкрито провадження у справі, тобто суд проаналізував обґрунтованість та достатність підстав для звернення прокурора із цим позовом в інтересах держави, та визнав їх допустимими.

26 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі №912/2385/18 навела такі правові висновки:

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (пункт 37)

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк (пункт 38)

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39)

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40)

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим ( пункт 43)

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва (пункт 44)

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави (пункт 45)

Залишаючи позовну заявупрокуратури Волинської області в інтересах Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області без розгляду, суд першої інстанції не з`ясував, чи є визначені прокурором позивачі тими компетентними органами, що уповноважені державою на здійснення функцій за використанням коштів державного бюджету, чи дотримано прокурором порядку, визначеного статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", відтак дійшов передчасного висновку про те, що прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не довів, що компетентні органи, яких прокурор зазначив як позивачів, не здійснюють своїх повноважень щодо захисту інтересів держави.

Окрім того, судом першої інстанції вказано про врахування позиції уповноваженої особи Міністерства юстиції України щодо відсутності підстав подання позову заступником прокурора Волинської області в інтересах Держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області, проте судом не наведено обґрунтування цієї позиції уповноваженої особи, в чому полягають заперечення підстав представництва та мотиви врахування цих заперечень судом.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про скасування ухвали суду першої інстанції і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційний суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Статтею 142 ЦПК України визначено про розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Зазначенні положення закону вказують на те, що розподіл судових витрат здійснюється на стадії розгляду справи, якою закінчується провадження (ухвалення рішення по суті, закриття провадження, залишення позовної заяви без розгляду).

Відтак вирішення питання про розподіл судових витрат здійснюється судом, яким приймається остаточне рішення у справі.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд (постанова Великої Палати Верховного від 13 березня 2019 року у справі №753/1534/16-ц).

Оскільки апеляційний суд приймає рішення про направлення справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду, розподіл судових витрат не здійснюється, що не позбавляє заінтересовану особу права на розгляд питання про компенсацію понесених ним судових витрат за наслідками розгляду справи по суті або з прийняттям іншого рішення, яким буде закінчено розгляд справи.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокуратури Волинської області в інтересах Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова