Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 757/31728/19-ц

провадження № 61-1335св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу прокурора Київської області на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у складі судді Вовка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

Позов мотивував тим, що 29 березня 2018 року він був затриманий в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) слідчим Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - ГУ НП в Київській області) в кримінальному провадженні, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 364, частиною третьою статті 209 Кримінального кодексу України (далі - КК України), і того ж дня йому оголошено про підозру у вчиненні цих кримінальних правопорушень. 30 березня 2018 року слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва постановив ухвалу про застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначено розмір застави - 881 000,00 грн та покладено обов`язки на ОСОБА_1 у разі внесення застави. 02 квітня 2018 року заставодавцями внесено повний розмір застави, і цього ж дня він був звільнений з-під варти. 20 березня 2019 року кримінальне провадження закрито постановою прокурора Генеральної прокуратури України згідно з пунктом 3 частини першої статті 294 КПК України.

Вказував, що під час досудового розслідування уповноваженими органами було допущено цілу низку брутальних порушень закону, зокрема, безпідставне оголошення підозри, тримання під вартою, заяви ОСОБА_1 про його непричетність до злочинів до уваги не бралися та фактично не перевірялися. Таким чином, позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 29 березня 2018 року по 20 березня 2019 року, з них 4 дні був позбавлений волі, перебував під вартою з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року.

Визначаючи розмір моральної шкоди не менше 1 000 000,00 грн, вказував на те, що такий рівень відшкодування є розумним і відповідає суспільній значущості поняття «свобода людини», прокуратура і суд ігнорували стан його здоров`я при затриманні та обранні запобіжного заходу, внаслідок чого позивач захворів і лікувався тривалий час, втрати здоров`я вважав непоправними.

На підставі вищевикладеного позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, в сумі 1 000 000,00 грн шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки кримінальне провадження стосовно позивача закрите у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави за період із 29 березня 2018 року по 02 квітня 2018 року в зв`язку із затриманням, отриманням повідомлення про підозру та взяттям його під варту, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу прокуратури Київської області залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року скасовано в частині відмови в стягненні грошової компенсації моральної шкоди та розподілу судових витрат і прийнято в цій частині нову постанову. Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів із єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн грошової компенсації моральної шкоди та судові витрати у розмірі 20 000,00 грн. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні грошової компенсації моральної шкоди та розподілу судових витрат і ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди за весь час перебування під слідством, а не лише за час тримання його під вартою, оскільки це безпосередньо передбачено статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та оскільки перебування під слідством беззаперечно призводить до змін у життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження престижу, ділової репутації.

Апеляційний суд дійшов висновку, що з огляду на тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на користь позивача додатково підлягає стягненню компенсація моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки за результатами розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій на користь позивача стягнуто в загальному 300 000,00 грн, то йому має бути відшкодовано витрати на правничу допомогу пропорційно в розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2020 року прокурор Київської області засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Також у касаційній скарзі заявник просить зупинити виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження та проводити розгляд справи за участю прокурора Офісу Генерального прокурора України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- в порушення вимог частини другої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначили розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн за період 29 березня 2018 року до 20 березня 2019 року, що у п`ятикратному розмірі перевищує гарантований державою розмір відшкодування моральної шкоди, обґрунтувавши рішення виключно фактом перебування позивача під слідством;

- не звернули увагу на відсутність у матеріалах справи доказів, які б підтвердили фактичне завдання позивачу моральної шкоди та обґрунтовували б розмір її відшкодування;

- не врахували, що обов`язки, передбачені вимогами статті 194 КПК України, покладені на ОСОБА_1 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року у справі № 761/11474/18, діяли лише протягом двох місяців, з моменту внесення застави, а саме з 02 квітня 2018 року по 02 червня 2018 року.

- не встановили, як того вимагає закон, яких саме додаткових зусиль для організації свого життя позивачем здійснено та яким чином змінилось його життя, у чому саме полягали життєві та виробничі зміни у зв`язку з перебуванням позивача під слідством з 03 квітня 2018 року до 20 березня 2019 року;

- проігнорували, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000360, оскільки зазначені органи діяли згідно з вимогами КПК України, про що свідчить відсутність судових рішень про визнання незаконними будь-яких рішень чи дій прокуратури Київської області щодо позивача незаконним в судовому порядку не визнавались;

- дійшли передчасного висновку щодо наявності підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, нібито завданої незаконними рішеннями і діями органів прокуратури;

- не врахували, що обсяг дійсного часу судових засідань, у яких представники позивача забезпечили участь, не відповідає розрахунку судових витрат у вказаній справі та актам приймання-передачі;

- позбавили відповідачів можливості заявити письмове клопотання або надати письмові пояснення щодо зменшення судових витрат на оплату правничої допомоги;

- не врахували, що надані позивачем квитанції у розумінні статей 76, 81 ЦПК України не є достатніми доказами щодо понесення витрат на правничу допомогу.

Крім того, у касаційні скарзі заявник вказував на те, що апеляційний суд безпідставно вказав у своєму рішенні про неподання відповідачами клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу; дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з державного бюджету на користь позивача витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 20 000,00 грн.

На момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу прокурора Київської області від інших учасників справи не надійшли.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року, у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині, та постанова Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 20 січня 2020 року касаційну скаргу прокурора Київської області на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2020 року прокурору Київської області поновлено строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року; відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи № 757/31728/19-ц із суду першої інстанції, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. Цією ж ухвалою відмовлено прокурору Київської області в задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

У лютому 2020 року матеріали справи № 757/31728/19-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської області про розгляд справи за участю прокурора Офісу Генерального прокурора України. Справу № 757/31728/19-ц призначено до судового розглядуколегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга прокурора Київської області подана до Верховного Суду у січні 2020 року, то вона підлягає розгляду у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора Київської області підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Головним слідчим управління Національної поліції в Київській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження № 0000360, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 січня 2014 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 209 КК України.

29 березня 2018 року ОСОБА_1 затриманий у порядку статті 208 КПК України слідчим ГУ НП в Київській області.

Цього ж дня ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 209 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року у справі № 761/11474/18 застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Визначено для ОСОБА_1 розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України, у вигляді 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 881 000,00 грн.

02 квітня 2018 року внесено заставу в розмірі 881 000,00 грн. Цього ж дня ОСОБА_1 було звільнено з-під варти.

20 березня 2019 року постановою Генеральної прокуратури України закрито кримінальне провадження щодо підозрюваного ОСОБА_1 у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримання. Даною постановою також встановлено, що рішення про повідомлення про підозру прийнято передчасно, без наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Знято арешт, накладений на майно ОСОБА_1 ухвалою слідчого судді 05 квітня 2018 року.

Громадською організацією «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень» 24 липня 2019 року складено висновок соціально-психологічного дослідження № 17-07-19 на замовлення ОСОБА_1 , згідно з яким оцінку завданої потерпілому моральної шкоди за досліджуваних обставин, з врахуванням доказів потерпілого, його індивідуальних психологічних особливостей, соціального оточення, моральних цінностей, засад розумності і справедливості та судової практики у подібних справах, рекомендовано збільшити на 20 % від мінімального гарантованого розміру, тобто до 300 456,00 грн або 72 мінімальні заробітні плати на день дослідження.

До матеріалів справи долучено публікації інформаційно-аналітичного інтернет-видання «Трибуна Бровари» та повідомлення прес-служби прокуратури щодо стану досудового розслідування справи, у якій підозру оголошено ОСОБА_1 та іншим особам, та розгляду пов`язаної з нею господарської справи про витребування земельних ділянок.

Також у матеріалах справи є висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи, складений 30 березня 2018 року на підставі заяви адвоката позивача щодо наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування

Щодо суті спору

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria», заява № 68490/01).

При визначенні розміру на відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, належить виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час відшкодування, тобто ухвалення судового рішення.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що оскільки кримінальне провадження стосовно позивача закрите у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави за період із 29 березня 2018 року по 02 квітня 2018 року в зв`язку із затриманням, отриманням повідомлення про підозру та взяттям його під варту, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та додаткових зусиль для організації свого життя, у розмірі 100 000,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні грошової компенсації моральної шкоди і ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди за весь час перебування під слідством, а не лише за час тримання його під вартою, оскільки це безпосередньо передбачено статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та оскільки перебування під слідством беззаперечно призводить до змін у життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження престижу, ділової репутації.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку, що з огляду на тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на користь позивача додатково підлягає стягненню компенсація моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000360, Верховний Суд відхиляє, оскільки системний аналіз положень пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» свідчить про те, що для виникнення права особи на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, достатньо лише наявності факту закриття кримінального провадження з підстав, зокрема, невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості цієї особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

При цьому, як вбачається із змісту вказаної правової норми у системному зв`язку з іншими нормами права - складовими Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», сама наявність факту закриття кримінального провадження з вказаних підстав беззаперечно вказує на незаконність дій прокурора або слідчих органів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що в порушення вимог частини другої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суди визначили розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн за період з 29 березня 2018 року до 20 березня 2019 року, що у п`ятикратному розмірі перевищує гарантований державою розмір відшкодування моральної шкоди, Верховний Суд також відхиляє, оскільки державою гарантований обов`язковий мінімум відшкодування, однак максимум не встановлений і суд визначає розмір компенсації, виходячи із обставин конкретної справи та наявних у справі доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено змін у життєвих та виробничих стосунках через перебування під слідством, так як до справи не надано будь-яких клопотань позивача до слідчого щодо надання йому можливості зміни покладених на нього обов`язків, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність таких доводів, оскільки встановлення певних обов`язків та обмежень щодо підозрюваного під час слідства і безперечно свідчать про зміни у життєвих та виробничих стосунках, що вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Щодо компенсації судових витрат позивача на правову допомогу

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що правнича допомога надавалась позивачу адвокатами Чумаком В. В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 09 лютого 2017 року № 5947/10, видане Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Київської області) та Баховським М. М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 12 травня 2009 року, видане Житомирською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури) на підставі договорів про надання професійної допомоги від 12 червня 2019 року.

Відповідно до умов цих договорів гонорар кожного адвоката за договорами складає за домовленістю по 6 000,00 грн за годину. Додаткові витрати підзахисний компенсує на підставі звіту адвоката.

13 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та Баховським М. М. підписано акт приймання-передачі, за якими сторони узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань згідно з договором про надання правової допомоги. Адвокат Баховський М. М. передав, а ОСОБА_1 прийняв правову допомогу: участь у судових засіданнях - 3 години; підготовка позову, відповіді на відзив, клопотання, збирання доказів - 5 годин; разом 8 годин. До сплати 8 годин х 6 000,00 грн = 48 000, 00 грн.

Відповідно до квитанції (Типова форма КО-1) адвокат Баховський М. М. прийняв від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 48 000, 00 грн згідно з договором від 12 червня 2019 року.

13 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та Чумаком В. В. підписано акт приймання-передачі, за якими сторони узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань згідно з договором про надання правової допомоги. Адвокат Чумак В. В. передав, а ОСОБА_1 прийняв правову допомогу: участь у судових засіданнях - 1 година; надання усних консультацій - 1 година; разом 2 години. До сплати 2 години х 6 000,00 грн = 12 000,00 грн.

Відповідно до квитанції (Типова форма КО-1) адвокат Чумак В. В. прийняв від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 12 000,00 грн згідно з договором від 12 червня 2019 року.

Таким чином, загальний розмір витрат позивача на правничу допомогу становить 60 000,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат і ухвалюючи в цій частині нове судове рішення, апеляційний суд, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про те, що оскільки за результатами розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій на користь позивача стягнуто 300 000,00 грн, то йому має бути відшкодовано витрати на правничу допомогу пропорційно в розмірі 20 000,00 грн.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд позбавив відповідачів можливості заявити письмове клопотання або надати письмові пояснення щодо зменшення судових витрат на оплату правничої допомоги, Верховний Суд відхиляє, оскільки із протоколу судового засідання від 13 вересня 2019 року вбачається, що прокурор не просив оголосити перерву для виконання вимог частини дев`ятої статті 83 ЦПК України і направлення копії доказу іншим учасникам справи, а також не заперечував проти закінчення стадії з`ясування обставин справи і переходу до судових дебатів (а. с. 174-178 т. 1).

Посилання у касаційній скарзі на те, що надані позивачем квитанції не є достатніми доказами щодо понесених витрат на правничу допомогу, зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу фактично витраченому часу, невідповідності критерію розумної необхідності таких витрат, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема апеляційний дійшов правильного висновку про те, що із матеріалів справи вбачається, що судові засідання, в яких брали участь представники позивача, не завжди розпочиналися вчасно, що призводило до витрачання часу на очікування, а також з урахуванням витрат часу на проїзд адвокатів до суду. При цьому жодна з виконаних представниками дій правничої допомоги не спростована прокуратурою з точки зору її розумної необхідності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, що їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування вказаних судових рішень.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Щодо способу та порядку виконання оскаржуваних судових рішень

Верховний Суд вважає помилковим зазначення судами першої та апеляційної інстанцій у резолютивних частинах оскаржуваних судових рішень відомостей про суб`єкта їх виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання сум на відшкодування моральної шкоди позивачу, тавитрат, пов`язаних з розглядом справи, з таких підстав.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення, аналогічний висновок наведено у пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Тому оскаржувані судові рішення в частині зазначення відомостей про суб`єкта їх виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання сум на відшкодування моральної шкоди позивачу тавитрат, пов`язаних з розглядом справи підлягають зміні.

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення апеляційного суду - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом статті 412 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що резолютивні частини рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року підлягають зміні в частині відомостей про суб`єкта виконання позовних вимог, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання сум, а в іншій частині такі судові рішення підлягають залишенню без змін.

Щодо розподілу судових витрат за розгляд справи у суді касаційної інстанції

Статтею 416 ЦПК України визначено, що у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновки суду касаційної інстанції про зміну оскаржуваних судових рішень лише в частині відомостей про суб`єкта їх виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання сум, судові витрати залишаються за заявником.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 рокузмінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн».

Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року змінити, виклавши п`ятий абзац її резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 200 000,00 грн грошової компенсації моральної шкоди та судові витрати в розмірі 20 000,00 грн».

У решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року, в незміненій за результатами апеляційного перегляду частині, тапостанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко