Єдиний унікальний номер 725/4346/20
Номер провадження 2/725/755/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначав, що відповідно до укладеного договору №б/н від 27 серпня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Крім того, умовами та правилами надання банківських послуг визначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 01 по 25 число кожного місяця позичальник зобов`язався надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) що складає 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

При цьому, підписуючи заяву про надання кредиту, відповідач засвідчив, що ознайомився та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг.

Посилався на те, що банк свої зобов`язання перед позичальником виконав в повному обсязі й відповідно надав позичальнику обумовлену суму коштів, однак відповідач у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконує, що призвело до того, що станом на 31 серпня 2020 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 120999,81 грн., яка складається у тому числі: із заборгованості за кредитом 1109,24 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 115922,04 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 3968,53 грн.

В подальшому, до початку розгляду справи по суті, банк подав заяву про зменшення позовних вимог, якою зменшив суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 27.08.2010 року, й відповідно просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 серпня 2010 року в сумі 6769,66 грн. яка складається у тому числі: із заборгованості за простроченим тілом кредиту 1109,24 грн., заборгованості за простроченими відсотками 2167,88 грн., заборгованості по пені 3492,54 грн., та судові витрати.

04.11.2020 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Зокрема посилався на те, що позивач жодним чином не підтвердив факт отримання відповідачем кредиту, а заява-анкета не може вважатися договором приєднання, що був укладений між позивачем та відповідачем, а правила надання банківських послуг та тарифи мають мінливий характер, тому визначити яка саме редакція правил та тарифів діяла на момент підписання. Вважає, що договір, на який посилається позивач є недійсним правочином, оскільки умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоду споживачу. Крім того просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності.

18.11.2020 року від позивача через канцелярію суду надійшов відповідь на відзив, в якому зазначив, до зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах, зокрема в заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах, а тому вважає, що укладений договір є законним. В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 порушив умови укладеного договору, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача. Крім того вважає, що Банк звернувся до суду із даним позовом до спливу строку позовної давності, а тому наявні всі підстави для задоволення позовних вимог.

В подальшому, 30.11.2020 року від відповідача ОСОБА_1 через канцелярію суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких заперечив на посилання позивача щодо обґрунтованості позову. Вказав, що позивач не підтвердив доказами те, що на момент підписання анкети-заяви відповідач був ознайомлений саме з тими Тарифами обслуговування кредитних карт, та саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, витяги з яких долучено до позовної заяви, а також те, що розрахунку заборгованості за договором які долучені до позовної заяви, дійсно стосуються кредиту, яким користувався відповідач, так як в Розрахунках та Анкеті-заяві відсутні посилання на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на його користь судові витрати на надання правової допомоги в розмірі 3000 грн.

Представник АТ КБ «Приват Банк» у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника Банку.

Від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши письмові матеріали по справі, суд приходить до наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 27.08.2010 року ОСОБА_1 підписав заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій вказано, що він дає згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а/с 9).

Крім того, умовами та правилами надання банківських послуг визначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 01 по 25 число кожного місяця позичальник зобов`язався надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) що складає 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач посилався на те, що банк свої зобов`язання перед позичальником виконав в повному обсязі й відповідно надав позичальнику обумовлену суму коштів, однак відповідач у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконує, що призвело до того, що станом на 31 серпня 2020 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 120999,81 грн., яка складається у тому числі: із заборгованості за кредитом 1109,24 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 115922,04 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 3968,53 грн.

Крім того, в ході судового розгляду справи позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, якою зменшив суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 27.08.2010 року, й відповідно сума заборгованості становить 6769,66 грн., яка складається у тому числі: із заборгованості за простроченим тілом кредиту 1109,24 грн., заборгованості за простроченими відсотками 2167,88 грн., заборгованості по пені 3492,54 грн. (а.с. 127-136).

Так, частиною першою, другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм слідує, що безпосередньо кредитний договір повинен містити відомості про проценту ставку, строк та умови повернення кредиту, відповідальність сторін за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань, натомість підписана відповідачем заява-анкету таких відомостей не містить.

При цьому, враховуючи правову позицію сформовану Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17), в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27.08.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28.09.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, ПАТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, яка згідно матеріалів справи становить 1109,24 грн.

При цьому вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приват Банк» суми фактично отриманих кредитних коштів в розмірі 1109,24 грн., суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Крім того, цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

При цьому, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Зокрема, звертаючись до суду із даним позовом АТ КБ «Приват Банк» посилався на те, що остання операція з погашення заборгованості відповідачем ОСОБА_1 була здійснена у квітні 2019 року, а тому вважає, що Банком не пропущено строк для звернення з даним позовом до суду.

Разом з тим, як вбачається із виписки за договором б/н, здійсненої станом на 10.09.2020 року, у квітні 2019 року була здійснена операція з автоматичного погашення простроченої заборгованості з картки, що свідчить про те, що безпосередньо відповідачем ОСОБА_1 не було вчинено жодних фактичних дій з погашення заборгованості, а вищевказана сума булла автоматично стягнута з карткового рахунку (а.с. 44-49).

Поряд з цим, згідно вищевказаної виписки вбачається, що ОСОБА_1 останнє погашення заборгованості за договором б/н від 27.08.2010 року було здійснено у березні 2015 року, й відповідно після цього жодних коштів на рахунок ним внесено не було, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, й відповідно саме з березня 2015 року почався перебіг строків позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Однак, як убачається з матеріалів справи, з позовом до суду про стягнення з відповідача кредитної заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» звернулося 28 вересня 2020 року (а. с. 1).

Таким чином, оскільки банк звернувся до суду тільки 28 вересня 2020 року, на момент звернення до суду із даним позовом закінчився строк позовної давності для звернення із даними позовними вимогами й відповідно у задоволенні позову Банку слід відмовити і зв`язку із спливом строку позовної давності для звернення до суду.

Щодо вимоги відповідача ОСОБА_1 про стягнення із позивача на його користь витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн., які складаються із вартості роботи адвоката по складанню відзиву, заперечень на відзив, поданих до суду в рамках розгляду даної справи, то суд зазначає наступне.

Так, положеннями ЦПК України визначено види судових витрат.

Зокрема, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, представником відповідача ОСОБА_1 був адвокат Дорошенко О.О., який діяв на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги від 01 жовтня 2020 року (а.с. 118-120).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу було подано акт прийняття виконаних робіт з детальним описом робіт (наданих послуг) на суму 3000 грн. та відповідну квитанцію про оплату послуг на цю суму (а.с.121). Вищевказані витрати були пов`язані із розглядом саме цієї справи.

Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону ).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Крім того, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Зокрема, при розподілі судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Крім того, зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в їх узагальненому вигляді слідує, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

За таких обставин, суд приймаючи до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в повному обсязі згідно розміру підтверджених позивачем відповідними доказами витрат, а саме на суму 3000 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 11, 15-16, 261, 267, 509-510, 525, 526, 549-554, 611, 612, 625, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 76, 77, 141, 263-265, 280-282, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» (, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати в розмірі 3000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало