Ухвала

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 522/908/16-ц

провадження № 61-6720св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Сбербанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство «Футбольний клуб «Чорноморець», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - ПАТ «Сбербанк») звернулося до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 липня 2011 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» (з 26 листопада 2015 року змінено назву на ПАТ «Сбербанк») та Приватним акціонерним товариством «Футбольний клуб «Чорноморець» (далі - ПАТ «Футбольний клуб «Чорноморець») укладено договір про відкриття кредитної лінії № 14-В/11/44-ЮО, з наступними змінами та доповненнями, за умовами якого позичальнику було надано кредит у сумі 41 586 388 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі «LIBOR USD 6M» + 11,5 % у доларах США, але не менше 12 % річних, з останнім днем дії кредитної лінії 30 червня 2018 року.

На забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язань позичальника 15 липня 2011 року між ПАТ «Сбербанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, згідно з яким поручитель зобов`язався в повному обсязі відповідати за виконання усіх зобов`язань позичальника - ПАТ «Футбольний клуб «Чорноморець».

У зв`язку із несвоєчасним та неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії від 15 липня 2011 року, а саме: неповернення в обумовлені строки кредиту та процентів у розмірах та термінах, передбачених пунктами 1.2, 6.1-6.3, 8.1 договору про відкриття кредитної лінії, у ПрАТ «ФК «Чорноморець» перед банком утворилась заборгованістьу загальному розмірі 44 303 282,26 доларів США та 46 608 814,15 грн, стягнення частини якої є предметом позову у цій справі.

Оскільки поручитель ПрАТ «ФК «Чорноморець» - ОСОБА_1 грошових зобов`язань за договором поруки від 15 липня 2011 року та відповідно за договором про відкриття кредитної лінії від 15 липня 2011 року № 14-В/11/44/ЮО у порушення статей 553, 554 ЦК України не виконує, ПАТ «Сбербанк», уточнивши позовні вимоги, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 15 липня 2011 року в розмірі 31 773 973,32 доларів США, що становить частину заборгованості за кредитною лінією (основна заборгованість за кредитом); 6 276 988,08 доларів США - проценти за користування кредитною лінією, які нараховані за період з 15 липня 2014 року до 29 грудня 2015 року, включно; пеню у розмірі 15 802 012,75 грн за прострочення сплати процентів за користування кредитом, яка нарахована за період з 31 грудня 2014 року до 30 червня 2015 року; пеню у розмірі 29 971 746,22 грн за прострочення сплати основної заборгованості за кредитом, яка утворилася за період з 31 грудня 2014 року до 30 червня 2015 року. Також позивач просив вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Сбербанк» відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Сбербанк» відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст уточнених позовних вимог

У квітні 2017 року ПАТ «Сбербанк» зменшило розмір позовних вимог, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 15 липня 2011 року № 14-В/11/44/ЮО та на підставі договору поруки від 15 липня 2011 року у розмірі 1 000 000 доларів США, яка є частиною заборгованості за кредитною лінією. Підстава позову та фактичні обставини позивачем не змінювалися.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Сбербанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ПАТ «Сбербанк» звернулося до суду із указаним позовом до поручителя ОСОБА_1 після спливу шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, як це визначено у частині четвертій статті 559 ЦК України, а тому порука є припиненою.

При цьому суд посилався на відповідні правові позиції Верховного Суду України, які суди повинні враховувати.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Сбербанк» задоволено.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року скасовано, прийнято нову постанову.

Позов АТ «Сбербанк» (правонаступник ПАТ «Сбербанк») до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: ПрАТ «Футбольний клуб «Чорноморець», ОСОБА_2 , про стягнення частини кредитної заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 15 липня 2011 року №14-В/11/44/ЮО та за договором поруки від 15 липня 2011 року в розмірі 1 000 000 доларів США задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сбербанк» частину основної заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 15 липня 2011 року № 14-В/11/44/ЮО та договором поруки від 15 липня 2011 року в розмірі 1 000 000 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що строк пред`явлення вимог до поручителя не можна вважати пропущеним, оскільки кредитор звернувся до суду з позовом у цій справі, виходячи з умов договору, протягом шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Правове значення для вирішення питання про дотримання цього строку має не тільки факт відправлення банком такого повідомлення боржнику та поручителю, а і фактичне їх повідомлення про наявність такої вимоги, оскільки для неповідомленої про вимогу особи (до відома якої не доведено її зміст) обов`язок виконати таку вимогу виникнути не може.

Строк виконання зобов`язання поручителем за вказаним кредитним договором було змінено кредитором, останній день виконання такого зобов`язання за умовами кредитного договору та за змістом повідомлення-вимоги настав для ОСОБА_1 (поручителя) 21 липня 2015 року, з позовом до поручителя банк звернувся 14 січня 2016 року, тобто в межах шестимісячного строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України. Тлумачення змісту кредитного договору, здійсненого господарськими судами у спорі між кредитором і позичальником, не має правового значення для правовідносин з поручителем.

Також апеляційний суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду України, у тому числі на постанову від 22 червня 2016 року № 6-638цс16, на яку послався й районний суд, але дійшов іншого результату вирішення справи, а також на судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2016 року залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду винесена без всебічного та повного з`ясування фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, без урахування усталеної практики Верховного Суду за наслідками розгляду подібних спорів.

Апеляційний суд неправильно витлумачив пункти 8.4 та 11.9 кредитного договору, у результаті чого дійшов помилкового висновку про момент виникнення у кредитора вимоги за зобов`язанням до поручителя відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України. На порушення вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України апеляційний суд не врахував наявність судових рішень у справі № 910/10877/16 за позовом ПрАТ «Футбольний клуб «Чорноморець» до ПАТ «Сбербанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - ОСОБА_1 , про тлумачення умов кредитного договору від 15 липня 2011 року №14-В/11/44/ЮО, за зустрічним позовом ПАТ «Сбербанк» до ПрАТ «Футбольний клуб «Чорноморець» про тлумачення умов кредитного договору від 15 липня 2011 року №14-В/11/44/ЮО.

ОСОБА_1 вважає, що банк, звернувшись до суду з цим позовом 14 січня 2016 року, пропустив шестимісячний строк на пред`явлення вимоги до поручителя, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд на порушення вимог частини третьої статті 49 ЦПК України допустив зміну предмета позову на стадії апеляційного перегляду справи.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року, витребувано справу № 522/908/16-ц із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2020 року справу за позовом ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПрАТ «ФК «Чорноморець», ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки призначено до судового розгляду.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у травні 2019 року, АТ «Сбербанк» заперечувало проти доводів ОСОБА_1 , а оскаржувану постанову апеляційного суду вважало законною та обґрунтованою.

14 вересня 2020 року на електронну адресу Верховного Суду надійшло клопотання представника АТ «Сбербанк» Алюніної О. О. про розгляд справи за участю представника позивача.

Фактичні обставини справи

15 липня 2011 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» (з 26 листопада 2015 року на підставі державної реєстрації змін до установчих документів змінено назву на ПАТ «Сбербанк», а з 11 травня 2018 року - АТ «Сбербанк») та ПрАТ «ФК «Чорноморець» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 14-В/11/44/ЮО.

У подальшому до кредитного договору сторонами вносилися зміни та доповнення шляхом укладання договорів про внесення змін за № 1-14. Так, 26 квітня 2013 року кредитний договір був викладений у новій редакції згідно із договором про внесення змін № 6.

Відповідно до умов пунктів 1.1, 1.2, 1.4 кредитного договору (з урахуванням змін та доповнень) ПАТ «Сбербанк» відкрило ПрАТ «ФК «Чорноморець» відновлювальну кредитну лінію в доларах США строком до 30 червня 2018 року з лімітом кредитування 41 586 388 доларів США.

У свою чергу, ПрАТ «ФК «Чорноморець» зобов`язалося своєчасно та у повному обсязі сплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути банку кредит у терміни, встановлені кредитним договором та/або додатковими угодами до нього, а також виконувати інші умови кредитного договору (пункт 6.1 кредитного договору).

ПАТ «Сбербанк» в повному обсязі свої зобов`язання за кредитним договором виконало, а саме: відкрило на ПрАТ «ФК «Чорноморець» кредитну лінію та надало у межах кредитної лінії кредитні кошти, що підтверджується виписками за рахунками ПрАТ «ФК «Чорноморець» та меморіальними ордерами.

Згідно із договором про внесення змін від 31 березня 2014 року № 11 до кредитного договору сторонами погоджено, що ПрАТ «ФК «Чорноморець» надається невідновлювальна кредитна лінія в доларах США.

У пункті 1.2 кредитного договору встановлено графік погашення кредиту (ліміт кредитної лінії на певну календарну дату).

Відповідно до пункту 6.1 кредитного договору ПрАТ «ФК «Чорноморець» зобов`язалося сплачувати ПАТ «Сбербанк» за користування кредитом проценти у розмірі, передбаченому договором/відповідною додатковою угодою. Проценти нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитною лінією у валюті заборгованості.

Відповідно до підпункту «м» пункту 2.1 кредитного договору належне виконання позичальником зобов`язань по цьому договору забезпечується порукою ОСОБА_1 на повний розмір зобов`язань позичальника за цим договором.

15 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Сбербанк» з метою забезпечення належного виконання зобов`язань ПрАТ «ФК «Чорноморець» за кредитним договором був укладений договір поруки, із подальшим внесенням змін та доповнень шляхом укладання договорів про внесення змін за № 1-6.

Підпунктом «д» підпункту 8.3 кредитного договору встановлено право ПАТ «Сбербанк» в односторонньому порядку вимагати від ПрАТ «ФК «Чорноморець» дострокового повернення повної суми заборгованості за кредитним договором у разі невиконання або неналежного виконання ПрАТ «ФК «Чорноморець» будь-якого зі своїх зобов`язань, передбачених цим договором.

У зв`язку із невиконанням боржником умов кредитного договору, 23 червня 2015 року ПАТ «Сбербанк» відповідно до умов пункту 8.3. кредитного договору скористалося своїм правом вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за кредитним договором, направивши на адресу ПрАТ «ФК «Чорноморець» рекомендованим листом повідомлення-вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором протягом 10 робочих днів з дня відправлення цієї вимоги (що підтверджується поштовим штемпелем на конверті відправлення).

З матеріалів справи вбачається, що вимога банку отримана боржником 07 липня 2015 року.

Вказана вимога банку боржником не виконана, у зв`язку із чим 14 липня 2015 року банк направив на адресу поручителя - ОСОБА_1 повідомлення-вимогу про повернення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії у повному обсязі.

Факт відправлення на адресу відповідача повідомлення-вимоги підтверджується поштовим штемпелем на конверті відправлення та фіскальним чеком.

Відповідно до пункту 4.3 договору поруки поручитель протягом десяти календарних днів з моменту поштового відправлення йому кредитором письмового повідомлення або в інший термін, зазначений у такому повідомленні, зобов`язаний погасити заборгованість боржника за реквізитами, зазначеними в повідомленні.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання повинно бути пред'явлено в судовому порядку протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право на звернення кредитора до суду з вимогою до поручителя про стягнення кредитної заборгованості виникло у позивача 09 липня 2015 року (після спливу 10 робочих днів з моменту направлення 23 червня 2015 року банком вимоги боржнику), а тому, звернувшись до суду з позовом до поручителя 14 січня 2016 року, банк пропустив шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, що є підставою для припинення поруки.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не погодився із цим висновком суду і зазначив, що право на звернення кредитора до суду з вимогою до поручителя про стягнення кредитної заборгованості виникло у позивача 21 липня 2015 року (після спливу 10 робочих днів з моменту отримання 07 липня 2015 року боржником вимоги банку), а, отже, позивачем дотримано строк пред`явлення поручителю судової вимоги відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України і підстави для припинення поруки відсутні.

Відмінність таких висновків судів пов'язується насамперед з моментом настання для боржника обов'язку виконати основне зобов`язання у повному обсязі, що, в свою чергу, впливає на визначення строку дії поруки у випадку, передбаченому частиною четвертою статті 559 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2239цс15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 14 вересня 2016 року у справі № 569/1648/14-ц, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-451цс16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1265цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц зроблено такі правові висновки про застосування частини четвертої статті 559 ЦК України у разі реалізації кредитором права вимоги дострокового погашення кредиту:

1) пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом тощо відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов`язання;

2) протягом шести місяців, починаючи від настання строку (у тому числі зміненого) виконання основного зобов`язання, кредитор зобов`язаний пред`явити позов до поручителя.

Зазначене вище узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58).

Проте, у вказаних вище постановах Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду не вирішено питання щодо способів визначення моменту настання для боржника обов'язку достроково виконати основне зобов`язання.

Необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду викликана необхідністю вирішення такої правової проблеми: визначення строку виконання основного зобов`язання у разі реалізації кредитором права вимоги дострокового погашення кредиту.

Так, у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 514/259/16-ц (провадження № 61-45090св18) Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з порушенням позичальником виконання зобов`язання за кредитним договором позивач відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право вимагати дострокового стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, звернувшись 05 травня 2015 року до відповідачів з вимогою про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2013 року № 50003759, яка отримана ОСОБА_3 16 травня 2015 року.

Оскільки кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк необхідно обчислювати від 16 червня 2015 року - дати отримання позичальником досудової вимоги кредитора.

У постанові від 18 червня 2020 року у справі № 205/9544/14-ц (провадження № 61-46870св18) Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду про те, що, крім строку, встановленого ТОВ «ОТП Факторинг» для остаточного погашення кредиту, необхідно враховувати час, передбачений пунктом 4.1.4 «Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень та поштових переказів», затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 12 грудня 2007 року N 1149, необхідний для пересилання поштового відправлення (письмової вимоги від 17 листопада 2010 року).

У постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 522/799/16-ц вказано, що суди не звернули уваги на те, що у пункті 8.4 кредитного договору використано словосполучення «він зобов`язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника».

Обов`язок позичальника здійснити усі платежі за цим договором на користь банку в строк не пізніше 10 (десяти) робочих днів з дня відправлення банком такого повідомлення (вимоги) не виникне без належного його про це повідомлення. Тому в цій справі правове значення для правильного вирішення спору має не тільки встановлення факту відправлення банком такого повідомлення боржнику, а і фактичного повідомлення боржника про наявність такої вимоги, оскільки для неповідомленої про вимогу особи (до відома якої не доведено її зміст) обов`язок виконати таку вимогу виникнути не може».

На вказане вище звертав увагу судів і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 09 листопада 2016 року, скасовуючи рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2016 року у цій справі та направляючи її на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 4, а. с. 179-182).

Натомість, у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 488/1286/14-ц (провадження № 61-5952св18) Верховний Суд зазначив таке:

«Враховуючи, що зазначене рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, тому незалежно від того, чи отримали позичальник та поручитель повідомлення банку про дострокове повернення кредитних коштів, згадані зміни настали та є обов`язковими для обох сторін, зокрема й позивача».

У постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 372/3743/15-ц (провадження № 61-11297св18) Верховний Суд, погоджуючись із правомірністю зміни строку виконання основного зобов`язання з моменту відправлення вимоги, зазначив таке:

«Відповідно до пункту 9.1. кредитного договору у випадку невиконання позичальником будь-яких свої зобов`язань за цим договором та/або умов договору іпотеки, зазначеного в пункті 2.1. цього договору, та/або у випадку порушення позичальником строків платежів, встановлених пунктами 3.1., 3.3. цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому пунктами 9.2., 9.3. цього договору.

Пунктом 9.2. кредитного договору передбачено, що вимога про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, направляється позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору або адресою, повідомленою позичальником відповідно до пункту 5.5. цього договору.

Оскільки ОСОБА_4 з вересня 2014 року порушувала умови договору щодо строків платежів, банк відповідно до пункту 9.1 кредитного договору мав право вимагати як поточну прострочену заборгованість, так і погашення усієї суми заборгованості у повному обсязі достроково.

Направивши 27 серпня 2015 року на адресу ОСОБА_4 досудову вимогу про стягнення простроченої (поточної) заборгованості станом на 28 липня 2015 року у сумі 2 377,88 доларів США у порядку, передбаченому пунктами 9.1., 9.2. кредитного договору, банк з 26 вересня 2015 року набув право на отримання цієї частини заборгованості, однак боржник цю заборгованість не погасив у повному обсязі у встановлений строк».

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 524/5254/14-ц (провадження № 61-19432св18) Верховний Суд вказав:

«При визначенні розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з поручителя, апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно з вищенаведеними пунктами 8.4, 8.5 кредитного договору змінений банком в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання при реалізації ним права на дострокове повернення повної суми заборгованості настає не пізніше 10 календарних днів з дня направлення позичальнику відповідного повідомлення».

До такого самого правового висновку щодо настання строку виконання основного зобов'язання при направленні боржнику повідомлення дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15.

При цьому фактичні обставини справ, предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, застосовані норми права у наведених постановах Верховного Суду є тотожними та стосуються, зокрема, порядку визначення строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором у разі реалізації кредитором передбаченого статтею 1050 ЦК України права вимоги дострокового погашення кредиту.

Для вирішення вказаної правової проблеми колегія суддів вважає, що є необхідність для Великої Палати Верховного Суду уточнити правову позицію Верховного Суду України, оскільки нижчестоящі суди, застосовуючи одне і те саме судове рішення, доходять протилежних висновків. З огляду на положення норм ЦПК України це є повноваженням Великої Палати Верховного Суду, а не суду касаційної інстанції.

Так, у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі 68цс16, від 09 вересня 2015 року у справі № 6-933цс15, і інших аналогічних, зазначено, що для зміни строку виконання основного зобовязання важливим є врахування дати надіслання вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом.

Проте у постановах від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15 Верховний Суд України, й інших подібних, зазначив про необхідність враховувати дату одержання вимоги про дострокове погашення кредиту. З урахуванням умов договору така сама позиція викладена у постанові від 06 липня 2015 року у справі № 6-616цс15. Але при подібних умовах кредитного договору у постанові від 10 вересня 2014 року у справі № 6-28цс14 Верховний Суд України виходив із дати направлення поручителю вимоги про погашення кредиту, а не з дати одержання ним такої вимоги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що однакове застосування закону забезпечує його загальнообов`язковість, рівність усіх перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Однакове застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до суду.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Таким чином, судове рішення Великої Палати Верховного Суду є необхідним для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики, оскільки вирішенню підлягає правове питання, яке потребує пояснення.

Враховуючи викладене, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, забезпечення єдності національного права та однакового застосування законів усіма судами, наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Футбольний клуб «Чорноморець», ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк

В. В. Яремко