ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 грудня 2020 року м. Херсон

номер справи: 648/2464/17

номер провадження: 22-ц/819/1780/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Приходько Л.А.,

секретар Дундич А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Заверюха Костянтина Олександровича на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Бугрименка В.В. від 15 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію 1/2 частини ринкової вартості автомобіля КІА RIO 2011 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 130 000 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що з 24 листопада 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому 08 лютого 2012 року вони за спільні кошти придбали автомобіль КІА RIO 2011 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який за їхньою згодою було зареєстровано на ОСОБА_2 .

У розумінні статей 60, 61 СК України вказаний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності і є неподільною річчю. Середня ринкова вартість спірного автомобіля складає 260 000 грн, що підтверджується відомостями Інтернет ресурсів з продажу автомобілів.

Визначення судом ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишення майна у їх з відповідачем спільній частковій власності не призведе до реального відновлення її прав на майно, оскільки ОСОБА_2 не бажає передавати позивачу для користування спірний автомобіль.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Заверюха К.О. посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що майно набуте подружжям за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя, той з подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Вказує на те, що наявність у відповідача коштів, повернутих йому за договором позики, не може бути беззаперечним підтвердженням того, що спірний автомобіль було придбано саме за ці кошти без надання відповідних доказів, тому даний договір не є доказом набуття майна в особисту приватну власність ОСОБА_2 .

Вважає, що судом першої інстанції не встановлено та не перевірено чи мав відповідач станом на час укладення договору позики грошові кошти у сумі 19000,00 доларів США, відповідачем не надано належних доказів придбання спірного майна за особисті кошти.

Окрім того, судом першої інстанції у судовому засіданні було відтворено звукозапис допиту свідків, проте незважаючи на те, що вказані свідки надали суперечливі покази, які не узгоджуються із дійсними обставинами справи, суд першої інстанції необґрунтовано прийняв їх до уваги.

Зазначає, що суд, встановив обставини того, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти відповідача, які він надавав у позику до реєстрації шлюбу з позивачкою, на підставі припущень, що суперечить положенням ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Вказує на те, що судом під час нового розгляду справи було проігноровано висновки суду касаційної інстанції, будь-яких нових доказів у справі сторонами суду не надавалось та судом не досліджувалось, і не зважаючи на це судом першої інстанції необґрунтовано зроблено висновок, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти відповідача, без перевірки цих обставин належними та допустимими доказами.

Також зазначає, що судом першої інстанції неправомірно не були застосовані положення ст. 109 ЦПК України до факту, для з`ясування якого у справі призначалась судово-технічна експертиза давності документа, а висновок суду щодо незаявлення відповідачем клопотання про її проведення при новому розгляду справі є неправильним, оскільки наявна ухвала суду про її призначення, постановлена при первісному розгляді справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача її доводи не визнала, рішення суду вважає законним та обґрунтованим. Зазначає, що суд надав належну оцінку доказам у справі, а тому прийняв рішення, яке ґрунтується на нормах закону.

Заслухавши доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з досліджених доказів вбачається, що спірний автомобіль хоча і був придбаний під час перебування сторін у шлюбі, разом з цим, був придбаний за особисті кошти відповідача, які він надавав ОСОБА_3 у позику до реєстрації шлюбу з позивачкою. Натомість для спростування доводів відповідача про придбання автомобіля за особисті кошти, позивачем не надано доказів, того що на той момент сторони мали спільні кошти в сумі достатній для придбання транспортного засобу. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірний автомобіль.

Справа розглядалася судами неодноразово.

В процесі розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 24 листопада 2007 року по 03 жовтня 2017 року.

07 лютого 2012 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав автомобіль КІА RIO (2011 року випуску), сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см., номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 за ціною122 400 грн., а 08 лютого 2012 року у встановленому порядку зареєстрував зазначений транспортний засіб на своє ім`я. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 08 лютого 2012 року, ОСОБА_2 є власником спірного автомобіля.

З висновку експерта Херсонського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 9-ТЗ від 01 лютого 2019 року вбачається, що ринкова вартість автомобіля КІА RIO, 2011 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент проведення експертизи (28 січня 2019 року) складає 181 150, 33 грн.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

У даній справі встановлено, що час набуття майна це період знаходження сторін у шлюбі. Судом першої інстанції не встановлено та адвокатом відповідача в тому числі в суді апеляційної інстанції, не доведено, що спірний автомобіль придбавався з метою іншою, ніж в інтересах сім`ї. А тому наявні підстави для висновку, що мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя в інтересах сім`ї.

З висновків суду першої інстанції вбачається, що джерелом набуття автомобіля є кошти, отримані ОСОБА_2 , як такі, що були повернуті йому ОСОБА_3 06.02.2012 року від наданої ним до укладення шлюбу позики від 03.02.2007 року, в сумі 19000 дол. США.

Так, при первісному розгляді справи судом була призначена судово-технічна експертиза документів, проте клопотання експерта щодо надання необхідних матеріалів та погодження умов для її проведення / а.с.164/, а саме надання порівняльних зразків документів оригіналів датованих документів, в яких період з лютого 2007 року по лютий 2012 року з підписами та записами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не менше 20 зразків; дозвіл суду на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджуваному та порівняльних) документах (оформленого ухвалою), а також уточнення експертного завдання, а саме виправлення описки суду в даті документа (розписці) не було виконано. Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали суду зразки та дозвіл, що унеможливило її проведення. Висновок щодо цих обставин наведений у постанові суду касаційної інстанції у даній справі, а саме щодо застосування статті 109 ЦПК України, якою встановлено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. При новому розгляді справи, суд першої інстанції на зазначене не звернув належної уваги та дійшов помилкового висновку про необхідність повторного заявлення клопотання про призначення судової експертизи.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що саме по собі повернення ОСОБА_3 боргу ОСОБА_2 напередодні придбання автомобіля не може бути беззаперечним підтвердженням того, що спірний автомобіль був придбаний саме за ці кошти, без надання відповідних доказів.

Так, матеріали справи свідчать, що з часу одруження 24 листопада 2007 року по дату придбання автомобіля 07 лютого 2012 року сторони у справі працювали та мали дохід; відповідач працював за професією моряк та мав джерело доходів, яке є достатнім.

Отже, відсутність беззаперечного доказу того, що автомобіль був придбаний саме за кошти, які особисто належали відповідачу, унеможливлює для здійснення висновку про спростування відповідачем презумпції спільного права власності подружжя на автомобіль.

З огляду на викладене, підстав вважати, що автомобіль придбаний у шлюбі за кошти чоловіка, відсутні.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 69 СК України, та в силу ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленості між ними. Присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно визначено нормами ст. 71 СК України та у даній справі здійснюється за вимогою сторони, яка є згодою на її отримання.

Враховуючи, що автомобіль є річчю неподільною та вимогами позивачки є стягнення вартості 1/2 частки у спільному майні подружжя , яким є автомобіль - в сумі 130 000, проте за висновком судово-товарознавчої експертизи, призначеній судом за клопотанням представника позивача ринкова вартість автомобіля КІА RIO, 2011 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , складає 181 150, 33 грн. / а.с.241/, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково та позов підлягає задоволенню частково, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля КІА RIO 2011 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 90 575 грн.16 коп. (дев`яносто тис. п`ятсот сімдесят п`ять грн. 16 коп.)

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, в силу ст. 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами. Матеріали справи містять квитанції про сплату судових зборів в сумі 1300 грн., 1950 грн. (т.1 а.с.2, 280), 2600 грн, 1950 грн. (т.2 а.с.37,101), а всього на суму 7800 грн. Задоволення позову на суму 90 575 грн.16 коп. при заявленій сумі 130000 грн. становить відсоток 69,6% . Отже, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню в сумі 5 428 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, ст. 57, 60, 63, 69,70,71 СК України, керуючись ст.ст. 141, 367,374, 376,382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Заверюха Костянтина Олександровича задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля КІА RIO 2011 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 1396 куб. см, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 90 575 грн.16 коп. ( дев`яносто тис. п`ятсот сімдесят п`ять грн. 16 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судових зборів в сумі 5 428 грн. 80 коп.( п`ять тис. чотириста двадцять вісім грн. 80 коп.)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2020 року.

Суддя І.В. Склярська