Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1120/19 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 29 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №285/1120/19 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 у відшкодування майнової шкоди 53 008 грн. та з ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 5 150 грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 31 жовтня 2015 року в місті Новоград-Волинський трапилася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої був пошкоджений його автомобіль Хюндай, д.р.н. НОМЕР_1 . Пригода сталася з вини ОСОБА_3 , який перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 та керував автобусом ЛАЗ-695НГ. Вина ОСОБА_3 встановлена постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року. Цивільно-правова відповідальність ФОП ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», а тому страхова компанія 31 березня 2016 року виплатила йому (позивачу) страхове відшкодування з урахуванням ліміту відповідальності у розмірі 50 000 грн. Вартість матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження його автомобіля, підтверджується висновком оцінювача та складає 76 771,13 грн. Реальні витрати на відновлювальний ремонт склали 103 008 грн. Оскільки розмір страхового відшкодування, отриманого від страховика, не покриває фактичного розміру шкоди на відновлення пошкодженого автомобіля, то, посилаючись на положення ст.1194 ЦК України, вважає, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою має бути стягнута з власника транспортного засобу, з вини водія якого сталася ДТП. Окрім того, зазначає, що зазнав моральної шкоди, оскільки під час ДТП отримав стрес та фізичні пошкодження, тривалий час не міг користуватися автомобілем, що призводило до незручностей, проблем та ускладнень відносин у сім`ї. Вважає, що моральну шкоду зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_3 , оскільки саме він такої завдав та є особою, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки і спричинила ДТП.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що 31 березня 2016 року отримав від страховика страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн. та саме з цієї дати дізнався про порушення свого права і протягом трирічного строку звернувся до суду із даним позовом. Наполягає на тому, що набув реальної можливості захистити своє право у судовому порядку лише після відмови страховика здійснити виплату майнової шкоди у повному обсязі.

Представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 Б.М. подав відзив на апеляційну скаргу. У задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про початок перебігу строку позовної давності саме з дня дорожньо-транспортної пригоди, що відповідає позиції Верховного Суду від 21 березня 2019 року в справі №755/557/18.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 31 жовтня 2015 року в м. Новограді-Волинському по вул. Шевченка за участю автобуса ЛАЗ-695НГ, д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 і виконував трудові обов`язки, та автомобіля Хюндай, д.р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року, яка постановою Апеляційного суду Житомирської області від 27 січня 2016 року залишена без змін, винним у вчиненні ДТП визнано водія автобуса ОСОБА_3 . В силу положень ст.82 ЦПК України вина не потребує доведення у цивільному судочинстві.

Цивільно-правова відповідальність щодо автобуса ЛАЗ-695НГ, д.р.н. НОМЕР_2 , була застрахована у ПрАТ «СК «Княжа Вієна Іншуранс Груп» (а.с.55). Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, 50 000 грн.

Відповідно до висновку оцінювача вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Хюндай, д.р.н. НОМЕР_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, станом на 10 листопада 2015 року без урахування 20% ПДВ складає 66 704,09 грн. , а з урахуванням ПДВ 76 771,13 грн. (а.с.9).

Згідно з рахунком-фактурою від 01 травня 2016 року №ДО-0004229 та заказом-нарядом проведені ремонтні роботи щодо автомобіля Хюндай, д.р.н. НОМЕР_1 , на суму 103 008 грн. (а.с.14-17). Дана сума заявлена позивачем як вартість завданого майнового збитку внаслідок ДТП.

ПрАТ «СК «Княжа Вієна Іншуранс Груп» 31 березня 2016 року здійснила на користь позивача виплату страхового відшкодування у сумі 50 000 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.13). Тобто, у межах ліміту.

Отже, за доказами, які містяться у матеріалах справи, у кожному разі розмір завданої шкоди перевищує розмір виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зробленим на підставі аналізу положень ст.ст.1172,1187 ЦК України та обставин справи, що майнова шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія ОСОБА_3 , який на час ДТП перебував у трудових правовідносинах із ФОП ОСОБА_2 та виконував трудові обов`язки, покладається на роботодавця, тобто на ФОП ОСОБА_2 , а не на водія, з вини якого сталася ДТП, тобто не на ОСОБА_3 , який на законній правовій підставі керував автобусом, що перебуває у володінні роботодавця ФОП ОСОБА_2 .

Разом із тим, представником ОСОБА_2 подана заява про застосування позовної давності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верхового Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Так, Верховним Судом у постанові від 21 березня 2019 року в справі №755/557/18 за аналогічних обставин зроблено висновок про те, що перебіг позовної давності у спірних правовідносинах починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку.

На підставі положень ст.ст.257,261,267 ЦК України суд першої інстанції правильно виходив із того, що ДТП сталася 31 жовтня 2015 року, з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 27 березня 2019 року, тобто за спливом загального (трирічного) строку позовної давності, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову щодо стягнення майнової шкоди з ФОП ОСОБА_2 за спливом строку позовної давності. Поважних причин пропущення позовної давності суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач про порушення права дізнався 31 березня 2016 року, отримавши від страховика страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн., та протягом трирічного строку звернувся до суду із даним позовом не узгоджуються із вищевикладеною правовою позицією, оскільки позовна давність має обраховуватися з моменту настання страхового випадку з моменту ДТП, а не з моменту виплати страховою компанією страхового відшкодування.

Посилання в апеляційній скарзі на набуття реальної можливості захистити своє право у судовому порядку лише після відмови страховика здійснити виплату майнової шкоди у повному обсязі не відповідає дійсності, оскільки за жодних обставин страхова компанія може відповідати лише у сумі, яка не перевищує ліміт страхового відшкодування. Ліміт страхового відшкодування менший за завдану шкоду, а тому нічого не перешкоджало позивачу впродовж загального строку позовної давності звернутися до суду із позовом до ФОП ОСОБА_2 за стягненням суми, що перевищувала 50 000 грн., із чим позивача звернувся, принаймні у даній справі, 27 березня 2019 року, коли строки позовної давності вже сплинули.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктам, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктам є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини 1 ст.1172 ЦК України свідчить, що відповідальність фізичної особи-підприємця за шкоду, завдану його працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою фізичною особою-підприємцем в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається фізичною особою-підприємцем, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Оскільки водій ОСОБА_3 , з вини якого завдано шкоди ОСОБА_1 , на час вчинення ДТП перебував з ФОП ОСОБА_2 у трудових відносинах, що останнім не оспорюється, кошти на відшкодування моральної шкоди у сумі 5 150 грн. мають стягуватися саме з ФОП ОСОБА_2 , але позивач із такими вимогами до ОФП ОСОБА_2 не звертався, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні даної вимоги до ОСОБА_3 .

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, таке рішення за приписами ст.375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: