_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1054/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

за участю секретаря Кирикової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 18 жовтня 2019 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою, яку під час розгляду справи уточнив та згідно з останньою редакцією від 27 листопада 2019 року за вх. №60603, до ОСОБА_2 , за участі третьої особи Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту, просить суд скасувати арешт з усього майна належного на праві власності ОСОБА_1 , який накладений на підставі постанови №б/н від 11 листопада 2013 року винесеної головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Романом Васильовичем в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1512/1002/2012, виданого 01 листопада 2013 року Київським районним судом міста Одеси.

В обґрунтування позову посилається на те, що йому на праві спільної часткової власності належить квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, він дізнався, що на все належне йому майно, у тому числі на вказану частку квартири, накладено обтяження у виді арешту, на підставі постанови №б/н від 11 листопада 2013 року винесеної головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Романом Васильовичем в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1512/1002/2012, виданого 01 листопада 2013 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 330932 грн.

Позивач зазначає, що після винесення вказаної постанови, державним виконавцем 30.06.2015 року, на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову, якою повернуто виконавчий документ стягувачу.

У зв`язку з чим, позивач вважає, що накладений арешт на цей час порушує його права та інтереси, позбавляє його, як власника вказаного майна повною мірою користуватись своїм право щодо розпорядження майном, внаслідок чого він позбавлений можливості відчужити належне йому майно задля подальших дій спрямованих на погашення заборгованості. Крім того, позивач зазначає, що не скасування державним виконавцем вказаного арешту також суперечить вимогам ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документу.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

13 листопада 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якому державний виконавець просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на його необґрунтованість.

27 листопада 2019 року позивачем було надано до суду уточнену позовну заяву, в якій зокрема позивачем було змінено склад учасників процесу, та яку судом було прийнято до розгляду.

16 грудня 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання призначене на 29 січня 2020 року позивач не з`явився, однак надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просить суд розгляд справи провести за його відсутності.

Відповідач по справі у судове засідання 29 січня 2020 року також не з`явився, однак 16 грудня 2019 року надав до суду заяву про визнання позову, а 29 січня 2019 року про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

З урахуванням визнання відповідачем позову, подання сторонами по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності та необґрунтованою неявки третьої особи будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце проведення судового засідання, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому засіданні 29 січня 2020 року.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи документи, суд доходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 , разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, зареєстрованого у книгу за №19-24406, виданого 01 липня 2008 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради на підставі розпорядження від 01 липня 2008 року за №207763.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано співвласниками майна 11.07.2008 року в КП «ОМБТІ та РОН», за наслідком чого складено запис за номером 917 в книзі: 697пр-4, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.07.2008 року за №19498058.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №176591223 від 07.08.2019 року вбачається, що 19 листопада 2013 року зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , на підставі постанови №б/н від 11 листопада 2013 року винесеної головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Романом Васильовичем, номер запису про обтяження: 3445086.

Вказана постанову була винесена державним виконавцем Стояновим Р.В. 11 листопада 2013 року в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1512/1002/2012, виданого 01 листопада 2013 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 330932 гривні 00 копійок.

В подальшому в рамках зазначеного виконавчого провадження, 30 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану, на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказані обставини підтверджуються листом Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 05 серпня 2019 року за вих. №15/18457.

Зазначеним листом також повідомлено, що більш детальну інформацію надати по вказаному виконавчому провадженню не представляється можливим, оскільки у зв`язку зі спливом строку зберігання, матеріали провадження були знищені.

З наявними відомостями у реєстрі речових прав на нерухоме майно відносно ОСОБА_1 вказаний арешт є не скасований, однак, як стверджує позивач, вказане обтяження порушує його права та інтереси, що стало приводом для звернення до суду з цим позовом.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Тобто, законодавець пов`язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке було накладено арешт.

На підставі викладеного вбачається, що 30 червня 2015 на адресу стягувача ОСОБА_2 направлено виконавчий документ №1512/1002/2012 виданий 01 листопада 2013 року, у відповідності до постанови винесеної на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній станом на день винесення постанови про повернення виконавчого документа, а саме 30 червня 2015 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо зокрема боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Як вбачається з матеріалів справи, з того часу, стягувач не пред`являв його до повторного виконання, що в свою чергу не спростовувалось останнім ОСОБА_2 під час розгляду справи.

У відповідності до ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час повернення виконавчого документа), повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно зі статтею 22 вищевказаного Закону, виконавчі документи по судовим рішенням можуть бути пред`явлені до виконання протягом року.

Разом з тим, в новій редакції від 03.11.2016 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: частиною 1 та частиною 5 статті 12 передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Так, пунктом 7 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавчі заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. При чому, закон не робить винятків з цього питання для виконавчих документів, з якими стягнення відбувається у даний момент, та виконавчих документів, що були повернуті стягувачеві.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що виконавчий документ було повернуто стягувачу, який у встановлений законом строк його повторно не пред`явив, суд доходить висновку, що на даний час відсутні будь-які підстави для існування арешту майна, у тому числі у зв`язку з відсутністю виконавчого провадження, а тому накладений арешт підлягав скасуванню у відповідності до вищевказаних вимог Закону.

Державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області під час розгляду справи не було доведено належними доказами, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, необхідність та актуальність існування вказаного обтяження.

У той же час, існування обтяження у вигляді арешту на майно, яке на праві спільної часткової власності належить позивачу, створює перешкоди останньому в реалізації права на належне розпорядження нерухомим майном.

Згідно з ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, зазначеному законом.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Приймаючи вищевказані приписи законодавства, порушене право позивача підлягає судовому захисту.

Одночасно, судом враховується, що вказане обтяження було застосовано в рамках виконавчого провадження стягувачем за яким є - ОСОБА_2 , який в свою чергу приймає участі в цій справі, як відповідач по справі і визнав позовні вимоги позивача.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Зазначене також наведене у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, в якому зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне для захисту порушеного права ОСОБА_1 на вільне здійснення своїх прав щодо користування, володіння і розпорядження належним йому на праві спільної часткової власності майном, скасувати арешт з усього належного йому на праві власності майна, у тому числі з належної йому на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 , який накладено на підставі постанови №б/н від 11 листопада 2013 року винесеної головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Романом Васильовичем в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1512/1002/2012, виданого 01 листопада 2013 року Київським районним судом міста Одеси, номер запису про обтяження 3445086.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 76-81, 82, 89, 206, 263-265, 267, 273, 352, 354 ЦПК України, п.п. 15.5 п.15 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа - Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (місцезнаходження: 65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 1), про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Скасувати арешт з усього майна належного на праві власності ОСОБА_1 , у тому числі з належного йому на праві спільної часткової власності нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , який накладено на підставі постанови №б/н від 11 листопада 2013 року винесеної головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Романом Васильовичем в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1512/1002/2012, виданого 01 листопада 2013 року Київським районним судом міста Одеси, номер запису про обтяження 3445086.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 29 січня 2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.