справа № 369/5221/16-ц головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
16 грудня 2020 року м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак Світлани Олексіївни про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, -
В С Т А Н О В И В:
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсною довіреність від 24 травня 2016 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 травня 2016 року; витребувати на користь позивача земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:003:0231, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на зазначену земельну ділянку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2009 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0800 га по АДРЕСА_1 . З реєстру речових прав позивачу стало відомо, що право власності на вищевказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що вона нікому не відчужувала дану земельну ділянку, жодних договорів не укладала, довіреностей щодо розпорядження її майном не видавала. Щодо неправомірних дій за заявою позивача розпочато досудове розслідування. Довіреність на ОСОБА_3 щодо продажу земельної ділянки позивач не підписувала, а, відтак, довіреність та договір купівлі-продажу укладені поза її волею та є недійсними з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України. Незаконним відчуженням майна грубо порушено право власності ОСОБА_1 на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційних скаргах, які є ідентичними за своїм змістом, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази того, що Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада видавала ОСОБА_1 державний акт на земельну ділянку серії ЯЖ 879323 від 01 жовтня 2008 року, на підставі якого була продана земельна ділянка, кадастровий номер :01:003:0231. У матеріалах справи міститься копія паспорта ОСОБА_3 , ознайомившись з якою позивач зрозуміла, що її земельну ділянку продав не ОСОБА_3 , а зовсім інша особа, адже у паспорті була вклеєна фотографія зовсім іншої особи, якої вона не знає. Між оригіналом паспорта ОСОБА_3 і копією паспорта особи, яка продала належну позивачу земельну ділянку, містяться суттєві відмінності. Відповідач ОСОБА_3 визнав позовні вимоги та як свідок у справі пояснив, що позивач не видавала на його ім`я довіреність. Копія паспорта, яка міститься у матеріалах кримінальної справи, не є копією паспорта самої ОСОБА_1 і між паспортами також є численні відмінності. З дозволу слідчого до матеріалів справи були долучені копії протоколів допитів свідків, які допитані в межах кримінальної справи. ОСОБА_5 , який від імені ОСОБА_4 підписав договір купівлі-продажу, визнав, що позивач не продавала йому земельну ділянку, доказом чого є Витяг з кримінального провадження. Приватний нотаріус Мурзак С.О. визнала, що відповідач у справі ОСОБА_3 не укладав договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 травня 2016 року. Нотаріус ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 не видавала довіреність на ОСОБА_3 24 травня 2016 року. Суд першої інстанції не врахував зазначені обставини, матеріали справи не дослідив. Позивач зазначає, що вона має право на витребування земельної ділянки на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. Суд не обґрунтував чому є дійсним договір купівлі-продажу від 26 травня 2016 року. Позивач не просила застосувати наслідки недійсності правочину як це вказано у рішенні суду. ОСОБА_1 вчинила всі необхідні дії для проведення почеркознавчої експертизи, однак, вона не була проведена у зв`язку з ненаданням експертам оригіналу договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 травня 2016 року. Оригінал договору купівлі-продажу знаходиться у відповідача ОСОБА_4 , яка всупереч ухвали суду від 14 травня 2018 року не надала його на експертизу, а суд оригінал договору у відповідача не витребував. Оригінал договору не був наданий також відділами поліції.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 ОСОБА_7 зазначає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим. Посилання позивача на покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є безпідставними та вірно не були взяті до уваги судом при оцінці доказів. Саме на позивача покладено обов`язок вживати всіх вичерпних заходів для сприяння у проведенні експертизи, проявляти наполегливість у вирішенні всіх питань, пов`язаних з можливими ускладненнями при проведенні експертизи. У справі № 759/19365/15, на правову позицію по якій посилається позивач, позов було задоволено завдяки встановленню та доведенню обставин на підставі висновків судової експертизи. Визнання позову ОСОБА_3 не повинно братися до уваги, враховуючи ч. 4 ст. 206 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що він визнав позовні вимоги. Довіреність від ОСОБА_1 24 травня 2016 року відповідач не отримував та договір купівлі-продажу 26 травня 2016 року від її імені не укладав. У вказані дати відповідач знаходився на службі у військовій частині польова пошта № 685.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 17 серпня 2009 року на підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 52/1 від 25 вересня 2008 року ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯЖ № 206103) площею 0,0800 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0231, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.9, Т.1).
24 травня 2016 року від імені ОСОБА_1 приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Швець О.В. посвідчена довіреність Вовкунцю Ю.П., на підставі якої останній уповноважувався зокрема, на продаж належної ОСОБА_1 земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.6, Т.1).
26 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладеного договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0800 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0231, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак С.О. У договорі зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯЖ № 879323) (а.с.7, Т.1).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, щопозивачем обрано неефективний спосіб захисту та позовні вимоги є недоведеними.
Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Заявляючи вимоги про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 вказує на те, що довіреність на ім`я ОСОБА_3 вона не видавала та земельну ділянку не відчужувала.
Що стосується вимог позивача про визнання даних правочинів недійсними, апеляційний суд, з урахуванням висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц,вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Істотними умовами договору є, зокрема, його предмет, ціна, права та обов`язки сторін.
У разі ж якщо сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не видавала довіреності на ім`я ОСОБА_3 та не уповноважувала останнього на відчуження від її імені земельної ділянки, останній не укладав договір купівлі-продажу та не відчужував земельну ділянку. Вказана обставина підтверджується наявними у матеріалах справи копіями паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які містять розбіжності із тими, що були надані нотаріусу під час посвідчення договору купівлі-продажу, а саме у зовнішності зазначених осіб, у прізвищах, зазначених російською мовою, у даті народження, стилі написання (а.с.51, 53, 65, 69, Т.1). Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 визнав позов та вказав на те, що довіреність позивачем йому не видавалася і в дні посвідчення довіреності та укладення договору він перебував на військовій службі.
У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Сиротін Д.В. також вказав на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки очевидно укладав не відповідач ОСОБА_3 , що присутній в судовому засіданні, у зв`язку з чим його довірителька також звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Однак, при цьому, представник відповідача вважав, що обставини, з якими позивач пов`язує свої позовні вимоги, мають бути доведені позивачем належними доказами.
Так, ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_4 під час укладення договору купівлі-продажу, сам звернувся до поліції з заявою про вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а.с.125, Т.1). У рамках кримінального провадження ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_3 , який продав земельні ділянки, та ОСОБА_3 , паспорт якого пред`явлено для ознайомлення, різні люди (а.с.108, Т.2).
За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеною обставину, що позивач не відчужувала належну їй земельну ділянку та договір купівлі-продажу не укладала, а, відтак, не укладені правочини, а саме оспорювана довіреність та договір купівлі-продажу, не можуть бути визнані недійсними і саме з цих підстав зазначені вимоги не можуть бути задоволені судом.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині витребування земельної ділянки, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач пред`явила в цій частині вимоги на підставі ст. 388 ЦК України.
Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Оскільки земельна ділянка вибула з володіння власника не з її волі шляхом відчуження на підставі договору купівлі-продажу, укладеного особою, яка не була уповноважена на це власником, вона підлягає витребуванню на користь позивача у відповідача ОСОБА_4 .
У позовній заяві ОСОБА_1 серед іншого просила скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вищезазначену земельну ділянку.
У той же час, пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
У силу зазначених вимог закону, для захисту позивачем її порушеного права не вимагається скасування запису про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, оскільки судове рішення про витребування майна на користь позивача є підставою до внесення до державного реєстру запису про право власності ОСОБА_1 на належну їй земельну ділянку.
Також ОСОБА_1 пред`явлено позовні вимоги до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак Світлани Олексіївни.
Однак, у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 201/16327/16-ц зазначено, що виходячи з норм Закону України «Про нотаріат» у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави.
Нотаріуси відповідно до статей 30, 34, 35 ЦПК України не є особами, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. Оскільки позивач не обґрунтовує недійсність правочинів неправомірними діями приватного нотаріуса та державної нотаріальної контори, суди відмовили у задоволенні вимог до відповідачів по суті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови

у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
За таких обставин суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову до нотаріуса саме через те, що останній не є належним відповідачем.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі апеляційної скарги за вимогу про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, а саме з володіння ОСОБА_4 позивач сплатила судовий збір у розмірі 10 335 грн. Оскільки позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у зазначеній сумі.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року скасувати та прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак Світлани Олексіївни про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку задовольнити частково.
Витребувати на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:003:0231, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_4 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 , проживаючої по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 10 335 (десять тисяч триста тридцять п`ять) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 18 грудня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.