Провадження № 2/235/1648/20
Справа № 235/4767/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хмельової С.М.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

секретаря судового засідання Лебеденко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про анулювання договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про анулювання договору дарування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що піклуючись про матеріальний стан родини, в умовах критичного дефіциту часу та постійного ризику під час служби в зоні бойових дій, в кінці липня - на початку серпня 2017 року позивач приїхав до м. Покровськ, з усного дозволу командира, та оформив відповідні довіреності на своїх рідних з метою подальшого оформлення ними договору дарування від його імені. Під час оформлення та підписання договору дарування від 29 серпня 2017 року НМІ № 258867 позивач присутнім не був, оскільки проходив службу в зоні бойових дій, не маючи фактичної можливості проаналізувати всі «підводні камені» договору. Щодо підписання договору позивачу було повідомлено, що це буде лише формальність (засторога) і що він зможе за бажанням проживати у вказаній у договорі квартирі, як і раніше. Але в договорі про це нема ані слова.

Позивач зазначає, що у 2018 році в період з 25 січня 2018 року по 19 лютого 2019 року він проходив лікування та реабілітацію через травми, отримані на фронті. Тому позивач не мав жодної можливості своєчасно захистити свої права.

На даний момент, на думку позивача, в результаті дій ОСОБА_2 , направлених на введення його в оману з корисливих мотивів, тобто шахрайства ст. 190 Кримінального Кодексу України, існує реальна загроза того, що він може стати безхатьком.

Позивач просить суд анулювати/розірвати договір дарування від 29 серпня 2017 року НМІ № 258867, оскільки він був укладений в результаті шахрайства - ст. 190 Кримінального Кодексу України.

Ухвалою суду від 07.08.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розпочате підготовче провадження.

Відповідачка ОСОБА_2 у відзиві на позов зазначила, що вважає, що вимоги позивача є безпідставними та не можуть бути задоволені судом з наступних підстав.

Позивач є батьком відповідачки.

На підставі договору дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Дух І.О. 25.08.2017 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка являлася власником 2/3 частин спірної квартири та ОСОБА_1 , який був власником 1/3 частини квартири, від імені якого діяла ОСОБА_4 на підставі довіреності, безоплатно передали відповідачці у власність як дарунок квартиру номер АДРЕСА_1 .

Так дійсно, на момент вчинення правочину, позивач не був присутнім, від його імені діяла ОСОБА_4 на підставі довіреності, яка була посвідчена приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дух І.О. 01.08.2017 року, реєстр № 1944.

Згідно зазначеної довіреності ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 бути його представником з питання вчинення від його імені правочину пов`язаного з даруванням ОСОБА_2 належної йому на праві власності частки спірної квартири.

Довіреність була видана без права передоручення і дійсна протягом трьох років, тобто до 01.08.2020 року.

При посвідчені довіреності нотаріусом позивачу роз`яснено зміст статей 239 (правові наслідки вчинення правочину представником), 240 (передоручення), 244 (представництво за довіреністю), 245 (форма довіреності), 247 250 (строк довіреності, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності, відмова представника від вчинення дій, які були визначені довіреністю).

Окрім того, як випливає зі змісту довіреності, своїм підписом під текстом довіреності, позивач стверджував той факт, що зміст документа та його правові наслідки йому зрозумілі, правочин повністю відповідає його волевиявленню, текст довіреності ним уважно прочитаний, жодних технічних, логічних помилок не виявлено.

Таким чином, твердження позивача про те, що до підписання договору йому було повідомлено, що це буде лише формальність не відповідає фактичним обставинам справи.

Така підстава, як відсутність в оскаржуваному договорі право на проживання позивача у спірній квартирі за його бажанням, взагалі не заслуговує на увагу, так як право користування та право власності не є тотожними. Крім того ні на час відчуження квартири, ні на сьогоднішній день відповідачка не створює ніяких перешкод відповідачу користуватися спірною квартири, навіть не враховуючи тієї підстави, що у квартирі позивач навіть не зареєстрований.

В діях відповідачки під час надання позивачем довіреності та укладення договору дарування, кваліфікуючі ознаки обману відсутні. На момент вчинення оскаржуваних правочинів, позивач проживав у своїй родині, був військовослужбовцем. З матір`ю шлюб було розірвано на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25.11.2019 року, яке набрало законної сили 26.19.2019 року. До припинення відносин з матір`ю, батько не пред`являв ніяких вимог щодо укладеного договору, і лише на теперішній час в нього з`явилися якісь претензії.

Таким чином, усі доводи, зазначені в позові, на думку відповідачки, є надуманими.

Позивач просить анулювати/розірвати укладений договір дарування. Але, в його власності перебувала лише 1/3 частина квартири, а спірний договір охоплює всю квартиру. Вимог від іншого бувшого власника - ОСОБА_3 щодо розірвання або визнання договору дарування не заявлено.

З позовної заяви чітко не вбачається, яким чином позивач бажає повернути собі 1/3 частину квартири. Позивач посилається на те, що укладення договору це формальність, дії відповідачки направленні на введення його в оману з корисливих мотивів, тобто шахрайства. Якщо слідувати логіці позивача, то підстави анулювання/розірвання договору передбачені статтями 230, 234 ЦК України. Поміж іншого, позивач і посилається на статтю 728 ЦК України, яка до речі передбачає строк позовної давності в один рік для вимог про розірвання договору дарування. Однак, статтею 727 ЦК України визначено підстави для розірвання договору дарування, а саме якщо обдарований умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей; якщо обдарований створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність; якщо внаслідок недбалого ставлення обдарованого до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Підставі для розірвання договору, визначені зазначеною статтею відсутні та не зазначені в позові.

З огляду на вищезазначене, вважає, що позов не може бути задоволений.

Відповідачка просить суд в задоволенні позову відмовити в повному об`ємі.

У відповіді на відзив (клопотання, яке надано суду у підготовчому судовому засіданні), позивач зазначив, що право власності і право користування жилим приміщенням - не є тотожними, однак де факто це було дарування з умовою (гарантії можливості безперешкодного проживання його та матері - особі похилого віку давались лише усно і ніде письмово не фіксувались, що й породило підозру у самоуправстві та шахрайстві, елементом якого є договір дарування квартири).

Щодо матері позивача, яка є власницею 2/3 квартири, що вказано в договорі, то дії її рідної онуки - ОСОБА_5 , а саме - недотримання усних домовленостей щодо гарантій на право проживання призвели до погіршення стану здоров`я бабусі. Її вік, стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі відповідачкою не врахований.

У кінці вересня початку жовтня 2019 р після повернення позивача з обов`язкового санаторно-курортного лікування за програмою реабілітації інваліда він запросив свою доньку ОСОБА_6 для розмови в кафе. Позивач звернувся до неї за допомогою і розумінням складності його становища в зв`язку з майбутнім розлученням з ОСОБА_7 і відсутності місця для проживання і попросив оформити на нього 1/3 частини квартири, яка раніше йому належала. Позивач був впевнений, що вона не відмовить оскільки відносини між ними були хорошими. Катя попросила час подумати. Через кілька днів позивач їй передзвонив і вона відмовилася щось робити з приводу квартири. Тільки після цього позивач почав шукати копію договору (в кінці вересня початку жовтня 2019 р.), щоб ознайомитися з текстом. Донька та дружина відмовили надати позивачу копію договору. Після попереджень, що звернеться до поліції, ОСОБА_5 зробила копію договору.

В період з 01.01.2020 по приблизно 10.10.2020 вони домовилися, що квартиру яка раніше належала позивачу і його матері відповідачка оформить, як гарантію того, що вони не опиняться бездомними, на ОСОБА_3 . Певний час тривав збір документів. Але відповідачка відмовилась з`явитися до нотаріуса. Позивач звернувся в поліцію із заявою. Ситуація вплинула на стан здоров`я матері позивача, він був вимушений декілька разів викликати швидку. Знову звернувся до поліції. Відповіді на заяву не отримав і тільки після всього цього звернувся до суду для захисту своїх прав та прав своєї матері.

Позивач стверджує, що на даний момент, в результаті дій ОСОБА_2 , направлених на введення його в оману з корисливих мотивів, тобто шахрайства ст. 190 Кримінального Кодексу України, існує реальна загроза того, що він може стати безхатьком.

Відповідачка у запереченні на відповідь на відзив вказала, що вбачаючи в її діях ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, позивач 17.03.2020 року звернувся до Покровського відділу НП в Донецькій області з заявою, в якій просив опитати ОСОБА_4 та її про обставини відписання договору дарування та з`ясування чи наявний в діях склад злочину, накласти арешт на квартиру та в разі виявлення порушень законодавства України, вжити всіх необхідних заходів для запобігання злочинам, передбачених ст. 190 та ст. 356 КК України.

В результаті проведення перевірки слідчим відділом Покровського ВР ГУ НП в Донецькій області надано резолюцію про відсутність даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливості внесення відповідноної інформації до ЄРДР.

Таким чином, на думку відповідачки, посилання позивача щодо укладення спірного договору внаслідок обману (шахрайства) з її боку є безпідставними.

Події, які описує позивач, не стосуються моменту укладання договору. З пояснень позивача вбачається, що він примушує відповідачку до укладання договору. Відповідачка зазначає, що позивач так і не визначився з яких підстав на його думку укладений договір підлягає анулюванню.

Ухвалою суду від 12.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Під час підготовчого судового засідання судом, на підставі статті 189 ЦПК України, остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу. Позивачем визначено, що позовні вимоги складаються з прохання анулювати договір дарування.

Суд, вислухавши позивача, відповідачку, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 довіреністю від 01.08.2017 року уповноважив ОСОБА_4 бути його представником з питання вчинення від його імені правочину пов`язаного з даруванням ОСОБА_2 , належної йому на праві приватної власності частки квартири номер АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,07 га, що розташована у АДРЕСА_2 (а.с.51).

Довіреність має застереження про те, що зміст статтей 239, 240, 244, 245, 247-250 ЦК України роз`яснено ОСОБА_1 нотаріусом. Своїм підписом під текстом цієї довіреності ОСОБА_1 ствердив той факт, що зміст документа та його правові наслідки йому зрозумілі, правочин повністю відповідає його волевиявленню, текст довіреності ним уважно прочитаний, жодних технічних, логічних помилок не виявлено. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що під час надання довіреності він добре розумів для чого надається така довіреність та які має наслідки. Довіреність надавав добровільно, його ніхто не примушував, та не вчиняв проти нього дій, які мають ознаки психологічного та фізичного впливу.

Договір дарування квартири від 25.08.2017 року укладено між дарувальниками: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , від імені яких діяла ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої 02.08.2017 р. приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Дух І.О. за реєстровим № 1954 та підставі довіреності, посвідченої 01.08.2017р. приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Дух І.О. за реєстровим № 1944 з однієї сторони та обдарованою: ОСОБА_2 (а.с.90-93).

Предметом договору дарування є квартира номер АДРЕСА_1 . За цим договором дарувальники в особі представника безоплатно передали, а обдарована прийняла у власність як дарунок квартиру. Квартира належить дарувальникам: ОСОБА_3 2/3 частки, ОСОБА_1 - 1/3 частка.

Пунктом 6 договору передбачено, що дарувальники в особі представника довели до відома обдарованої, а обдарована взяла до уваги, що у квартирі зареєстрована дарувальниця ОСОБА_3 .

У пункті 13 договору зазначено, що сторони свідчать, що укладання цього договору не пов`язане із виконанням обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальників зараз та в майбутньому.

Договір не містить застережень щодо гарантування проживання в даній квартирі дарувальників.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 25.11.2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (а.с.40-41).

17.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області з заявою в якій зазначив про те, що під час оформлення договору дарування присутнім не був, що підписання договору буде лише формальність і він зможе за бажанням проживати у квартирі, що його колишня дружина переоформила автомобіль, та просив опитати ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , накласти арешт на автомобіль, в разу виявлення порушення законодавства, просив вжити всіх необхідних заходів для запобігання злочинам, передбаченим ст. 190 та 356 КК України (а.с.62-63).

Покровським ВП ГУ НП в Донецькій області надано відповідь від 30.03.2020 року в якій зазначено, що в ході проведення перевірки заяви ОСОБА_1 не встановлено ознак скоєння кримінального чи адміністративного правопорушень (а.с.65, 66, 67-68).

ОСОБА_1 , згідно довідки наданої командиром полку патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області, від 30.01.2015 року, 15.01.2015 року під час бойових дій у н.п. Пескі Донецької області, під час щільного мінометного обстрілу терористичними угрупуваннями позицій полку «Дніпро-1», внаслідок дії вибухової хвилі, отримав контузію (а.с.11).

ОСОБА_1 у період з 2015 року по 2019 рік періодично перебував на стаціонарному лікуванні (а.с.14-36).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваним правочин).

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Системний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що для визнання правочину, зокрема договору дарування, недійсним, судом має бути встановлено недотримання при його укладанні однієї з вимог, визначеної частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Позивач стверджує, що договір дарування повинен був бути лише формальністю, йому повинно було гарантовано, що він буде мати можливість проживати у квартирі і після укладання договору дарування на користь доньки.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач при наданні довіреності на ім`я ОСОБА_4 , якою уповноважив її на укладання від його імені договору дарування, розумів значення своїх дій, надавав довіреність добровільно, на нього не вчинявся тиск. Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . В період надання довіреності і до 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 . Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли непорозуміння щодо укладеного договору дарування після розірвання ним шлюбу з матір`ю відповідачки. На теперішній час, як стверджує позивач, у нього є побоювання, що він та його матір залишаться без житла, оскільки квартира, в якій вони проживають, на підставі договору дарування належить відповідачці ОСОБА_2 . В судовому засіданні також встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не чинить перешкод для проживання позивача та його матері у спірній квартирі. До часу повернення батька здійснювала догляд за бабусею, матір`ю позивача.

Жодних інших доводів щодо порушення при укладанні спірного правочину частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним, позивачем не наведено.

Крім того, згідно частини третьої вказаної норми ЦПК України правом заперечувати дійсність правочину наділені сторони такого правочину або особи, прав та інтересів яких він стосується.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка здійснила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

За змістом ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

У відповідності до ч.3 ст. 215 ч.1 ст. 216 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Крім того, згідно статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення.

При цьому, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом про анулювання/розірвання договору дарування квартири, позивач, зазначив, що дії відповідачки були направлені на введення його в оману з корисливих мотивів, що він за бажанням зможе проживати у спірній квартирі, але у договорі про це не зазначено.

Разом з тим, в судовому засіданні судом встановлено, що довіреність на укладання договору надана позивачем добровільно, жодних застережень не містить.

Як вбачається зі змісту нотаріально посвідченого договору дарування квартири, представник позивача вказала, що укладення цього договору відповідає їх інтересам, їх волевиявлення є вільним і усвідомленим, після чого вказаний договір був підписаний представником дарувальників та обдарованою.

Таким чином, з урахуванням установлених судом фактичних обставин та наданої оцінки доказам, судом встановлено, що для анулювання/розірвання договору дарування позивач посилались на обставини, які виникли через два роки після укладення правочину і не існували на момент його вчинення, а тому зазначене не є підставою для анулювання договору.

Тобто, враховуючи, що за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови, суд дійшов висновку про те, що позивач на час укладення спірного договору дарування квартири розумів його природу, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вони не обґрунтовані та безпідставні.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати у вигляді судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12-13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про анулювання договору дарування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду або через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, а також відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 . Адреса: АДРЕСА_4 . ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 . Адреса: АДРЕСА_3 . ІПН НОМЕР_2 .

В судовому засіданні 07.12.2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст рішення виготовлено 18.12.2020р.

Суддя: