Справа № 286/261/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

з участю представника

позивача Пашинова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Овручі справу за позовом акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою і просить визнати недійсним з моменту вчинення договір №055819 банківського вкладу фізичної особи від 05.04.2018, укладений між публічним акціонерним товариством «Агропросперіс Банк» та відповідачем, мотивуючи тим, що 05.04.2018 відповідач, в особі свого представника ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності від 22.11.2014, уклала із позивачем договір банківського вкладу та відкрила депозитний рахунок, на якому розмістила 197 000 грн.. Також позивач уклав особисто із ОСОБА_2 договір №055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018. Крім того, ОСОБА_2 , який діяв як представник на підставі довіреностей, уклав з позивачем наступні договори: на ім`я ОСОБА_3 договір №055818 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 згідно довіреності від 27.07.2016 та ОСОБА_4 - договір №055842 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 10.04.2018 згідно довіреності від 04.03.2017.

Представник відповідача та вказаних осіб ОСОБА_2 до відкриття зазначених рахунків власноручно заповнив «Опитувальники клієнта» від 05.04.2018 для відкриття рахунків на ім`я відповідача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також «Опитувальник клієнта» від 10.04.2018 для відкриття рахунку на ім`я ОСОБА_4 , в яких ОСОБА_2 вказав персональні дані клієнтів та джерела походження їх коштів, а саме: пенсія та (або) власні заощадження відповідача та зазначених осіб. На підставі цих даних позивач виконав усі передбачені законом вимоги щодо ідентифікації, верифікації зазначених осіб та встановив джерела походження їх коштів. Після чого було укладено відповідні договори банківського вкладу.

02.07.2018 представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до позивача із скаргою №1 від 02.07.2018, в якій власноручно повідомив, що кошти розміщені ним за довіреностями на рахунках відповідача, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належать особисто йому ОСОБА_2 , а не відповідачу та іншим власникам рахунків, на ім`я яких він відкрив рахунки за довіреностями. Таким чином, позивач отримав від ОСОБА_2 достовірну інформацію про розміщення коштів на депозитних рахунках, відкритих відповідачу та іншим особам, яким кошти не належать. Це означає, що ОСОБА_2 , який нібито діяв в інтересах відповідача, надав позивачу при укладенні договорів неправдиві дані, навмисно ввів позивача в оману щодо вигодоодержувачів за фінансовими операціями з розміщенням коштів на депозитних рахунках та щодо контролерів клієнтів. ОСОБА_2 за рахунок його власних коштів шляхом обману розміщено депозити на ім`я відповідача та інших осіб за довіреностями, що свідчить про використання позивача, як банківської установи для легалізації (відмивання) доходів ОСОБА_2 , джерело яких не встановлено. Це свідчить про те, що договір банківського рахунку із відповідачем укладено позивачем в особі його представника під впливом обману, тобто в результаті навмисного введення позивача в оману відповідачем та його представником щодо обставин, які впливають на укладення договору.

Позивач сумлінно виконав вимоги Закону №1702-VІІ та внутрішніх нормативних документів щодо фінансового моніторингу, а саме: порівняв надані представником відповідача документи для укладення договору банківського вкладу з фактами, які викладені пізніше представником відповідача у заяві №1 від 02.07.2018 та встановив безспірний факт введення позивача в оману та навмисне порушення законодавства з боку відповідача та його представника. Для встановлення факту порушення законодавства відповідачем наявні всі необхідні документи. Сумніви щодо навмисного введення позивача в оману відсутні.

Позивач на виконання ч.1 ст. 10 Закону №1702-VІІ, умов договору банківського вкладу виконав своє зобов`язання відмовитися від подальших ділових відносин з позивачем шляхом дострокового розірвання договорів, укладених ОСОБА_2 на свою користь та на користь відповідача, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що повідомив відповідача та зазначених вище осіб листами від 09.07.2018 за вихідними №24-898, №24- 899, №24-900 та №24-901.

Рахунок на ім`я відповідача відкрито його представником за довіреністю.

Відкриття вкладного (депозитного) рахунку однією фізичною особою на ім`я іншої фізичної особи регулюється «Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 р. №492. Відповідно до п. 10.8. вказаної Інструкції відкриття вкладного (депозитного) рахунку однією фізичною особою на ім`я іншої фізичної особи може здійснюватися на підставі довіреності, засвідченої в установленому законодавством порядку. У цьому випадку повірена особа ( ОСОБА_2 ) діяв би як представник відповідача на підставі довіреності від імені відповідача та за його рахунок, тобто розмістив би у банку не власні кошти, а кошти відповідача. Власником рахунку та вигодоодержувачем за ним був би Відповідач, який може у будь-який час скасувати довіреність та продовжувати користуватися рахунком і отримувати належні йому гроші самостійно.

Зазначений вище порядок відкриття рахунку «на ім`я іншої фізичної особи» відрізняється від відкриття вкладного (депозитного) рахунку «на користь третьої особи», що регулюється п. 10.7. Інструкції. Так, фізична особа може відкрити вкладний (депозитний) рахунок на користь третьої особи шляхом укладення договору банківського вкладу за умови пред`явлення особою, яка відкриває рахунок, паспорта або іншого документа, що посвідчує особу. У разі відкриття вкладного (депозитного) рахунку на користь третьої особи ця особа набуває права вкладника з часу пред`явлення нею до банку першої вимоги, що випливає з прав вкладника, або вираження нею іншим способом наміру скористатися такими правами. До набуття особою, на користь якої відкрито вкладний (депозитний) рахунок, прав вкладника ці права належать особі, яка відкрила вкладний (депозитний) рахунок. Розпорядження коштами за вкладним (депозитним) рахунком особою, на ім`я якої відкрито рахунок, здійснюється лише після її ідентифікації та верифікації банком. Якщо особа, на користь якої відкрито вкладний (депозитний) рахунок, відмовилася від вкладу, то особа, яка уклала договір банківського вкладу та відкрила вкладний (депозитний) рахунок на користь третьої особи, має право вимагати повернення вкладу або перевести на своє ім`я шляхом укладення додаткової угоди або нового договору банківського вкладу і відкриття нового вкладного (депозитного) рахунку». Аналогічні норми містить ст. 106 Цивільного кодексу України. У цьому випадку повірена особа відсутня. Довіреність не застосовується, оскільки для самостійного розпорядження власними грошима чи майном вона не потрібна. Особа, що відкриває рахунок діє без довіреності від власного імені та розмішує у банку свої власні кошти на користь іншої особи. Власником рахунку та вигодоодержувачем за ним є особа на користь якої відкрито рахунок.

Якщо би кошти дійсно належали відповідачу, то його представник ОСОБА_2 зобов`язаний відкрити рахунок на ім`я відповідача за її дорученням. Оскільки фактично кошти належать ОСОБА_2 , то він міг розмістити кошти, відкривши рахунок на своє ім`я або на користь відповідача без доручення.

Фактично на рахунку відповідача були розміщені кошти, які належать не відповідачу, а іншій особі - ОСОБА_2 .. Це свідчить про незаконне навмисне використання ОСОБА_2 довіреності у власних інтересах, а не в інтересах відповідача, про відсутність наміру відповідача укладати договір банківського вкладу та про використання довіреності з метою обману позивача щодо власника коштів та вигодоотримувача за договором банківського вкладу, що є ознаками легалізації коштів відповідачем і його представником ОСОБА_2 ..

Дії відповідача та його представника ОСОБА_2 свідчать, що відповідач не мав наміру розміщати власні кошти на депозитному рахунку, не мав наміру отримати їх після закінчення дії договору банківського вкладу та не мав наміру отримувати проценти за ним, які отримував його представник ОСОБА_2 за довіреністю, що підтверджується заявами на видачу готівки, за якими кошти за договором банківського вкладу постійно отримував не відповідач, а його представник ОСОБА_2 .. В якості доказу цього позивачем надаються копії заяв на видачу готівки.

Викладені обставини свідчать, що договір банківського вкладу було укладено позивачем під впливом обману з боку відповідача та його представника - ОСОБА_2 .. Відповідач та його представник навмисно не повідомили позивача про істотні умови, які існували на момент укладання договору, були відомі відповідачу і його представнику та мають істотне значення при укладенні договору. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тому позивач залишає за собою право звернутися з вимогою до відповідача про відшкодування збитків та моральної шкоди.

Така правова позиція позивача підтверджена Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, позивач надав доповнення до позовної заяви від 24.01.2020 та додатковий доказ - копію листа відповідача по іншій судовій справі, а саме: копію «Заяви №1 щодо неадекватності відповідача» від 05.02.2019. Вказана заява надана відповідачем до Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/33170/18 за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АГРОПРОСПЕРІС БАНК» про скасування рішення про дострокове розірвання договору №055819 банківського вкладу фізичної особи від 05.04.2018. Копія позовної заяви ОСОБА_1 від 04.10.2018 та копія ухвали від 05.10.2018 про відкриття провадження по справі №761/33170/18 додаються.

Цією заявою відповідач письмово підтверджує обставини, що доказують порушення і ним та його представником ОСОБА_2 законодавства та умов Договору І №055819 банківського вкладу фізичної особи від 05.04.2018 р. У заяві відповідач вказує, що:

1) Відповідач надала довіреність від 22.11.2014 громадянину ОСОБА_2 , щоб він використовував цю довіреність для вирішення власних фінансових питань, а не для представництва інтересів відповідача в установах банків.

2) Відповідач немає ніяких відносин із позивачем та іншими банками, розташованими у м. Києві.

3) Відповідачу не належать кошти, які її представник ОСОБА_2 розмістив на депозитному рахунку в установі позивача на ім`я відповідача. Ці кошти належать особисто ОСОБА_2 ..

Викладені обставини додатково обґрунтовують позовні вимоги та свідчать, що відповідач ввів позивача в оману щодо вигодоодержувачів за фінансовими операціями з розміщення коштів на депозитних рахунках та щодо контролерів клієнтів. Договір банківського вкладу було укладено позивачем під впливом обману з боку відповідача та його представника. Відповідач та його представник навмисно не повідомили позивача про істотні умови, які існували на момент укладання договору, були відомі відповідачу і його представнику та мають істотне значення при укладенні договору.

Відзив відповідачем до суду не надано.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, з наведених у ній підстав.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином, відповідно до положень ст.ст. 128-130 ЦПК України, була повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями. При цьому, надіслала до суду ряд заяв та письмові пояснення №1 щодо дійсності договору, в яких просить відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму ( вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Положеннями ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час виникнення правовідносин) передбачено, що банкам забороняється: відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки; встановлювати кореспондентські відносини з банками-оболонками, а також з банками та іншими фінансовими установами - нерезидентами, що підтримують кореспондентські відносини з банками-оболонками; вступати в договірні відносини (проводити валютно-обмінні фінансові операції, фінансові операції з банківськими металами, з готівкою (готівковими коштами) з клієнтами - юридичними чи фізичними особами: у разі коли виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені; яких включено до переліку осіб, пов`язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції; в інших випадках, встановлених законом.

Банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребовує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Згідно ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банки є суб`єктами первинного фінансового мініторінгу, який є сукупністю заходів, які здійснюються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторингу (стаття 1 цього закону).

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється у разі виникнення підозри та у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта. У цьому разу суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний провести поглиблену перевірку клієнта.

Згідно з частинами 18 та 19 статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у разі якщо клієнт (особа) діє як представник іншої особи чи від імені або в інтересах іншої особи, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний згідно з вимогами цієї статті та положеннями інших законів, що регулюють процедуру ідентифікації, ідентифікувати також особу, від імені або за дорученням якої проводиться фінансова операція, а також встановити вигодоодержувача. У разі якщо особа діє як представник клієнта, суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен перевірити на підставі офіційних документів наявність у цієї особи відповідних повноважень, а також здійснити ідентифікацію та верифікацію такої особи.

Згідно зі ст.10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі, коли здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (у тому числі встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені.

Підпунктом 4.4 пункту 2 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою правління Національного Банку України № 417 від 26 червня 2015 року, визначено порядок та процедури, перелік документів, які повинен розробити банк задля виконання положень цього Закону.

Пунктом 17 Положення передбачено, що банк зобов`язаний розробити та затвердити такі окремі внутрішні документи з питань фінансового моніторингу, що мають оновлюватися з урахуванням змін до законодавства України та подій, що можуть вплинути на ризики легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму:

1) Правила фінансового моніторингу банку;

2) Програму ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку;

3) Програму(и) здійснення фінансового моніторингу за напрямами діяльності банку в процесі обслуговування клієнтів [розрахункових, касових операцій, вкладних (депозитних) операцій, валютних операцій, операцій з цінними паперами, кредитних операцій тощо].

4) Програму управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу;

5) Програму навчання та підвищення кваліфікації працівників банку.

При цьому пунктом 23 цього положення, у редакції діючій на час припинення договору передбачено, що програма ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку має містити серед іншого порядок проведення заходів та обсяг додаткової інформації, необхідної для поглибленої перевірки клієнта (представника клієнта), у тому числі щодо його кінцевого бенефіціарного власника (контролера), якщо: виникли сумніви щодо достовірності чи повноти наданої ним інформації.

Відповідно до підпункту 1 пункту 44 Положення банк зобов`язаний здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнтів/осіб (представника клієнта) у випадках, передбачених статтею 64 Закону про банки.

Отже, банк у випадку сумнівів щодо достовірності чи повноти наданої клієнтом або представником інформації, сумніву, що особа виступає не від власного ім`я, зобов`язаний провести ідентифікацію та верифікацію представника клієнта та особи, в інтересах якої діє цей представник, або інші заходи фінансового моніторингу. Необхідні у цьому випадку, у відповідності до розділу V Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою правління Національного Банку України № 417 від 26 червня 2015 року, у порядку установленою Програмою ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку, яка є внутрішнім документом банку (пункт 15 розділу ІІ Положення НБУ).

В ч.1 ст. 215 ЦК України законодавець закріпив, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В п.8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного уведення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину.

При цьому на позивача у справі, який вважає себе особою, яка діяла під впливом обману, покладається тягар доказування сукупності таких обставин: 1) наявність умислу в діях відповідача; 2) істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману; 3) сам факт обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Установлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Таким чином, позивач повинен довести належними та допустимими доказами про наявність умислу у діях відповідача ввести в оману позивача щодо дійсних істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Викладене повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені в постановах від 23 липня 2018 року у справі № 638/19589/16, від 14 листопада 2019 року у справі № 638/19700/16, від 30 червня 2020 року у справі № 638/19588/16.

Позивач посилається на те, що договір банківського вкладу між ним та відповідачем укладений під впливом обману з боку представника відповідача, який надав позивачу неправдиві дані, навмисно ввів його в оману щодо вигодоодержувачів за фінансовими операціями.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час судового розгляду справи встановлено, що 05.04.2018 між позивачем ПАТ «Агропросперіс Банк» та відповідачем ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Мельник І.В. 22.11.2014, та зареєстрованої в реєстрі за №8-440, укладено Договір №055819 банківського вкладу фізичної особи «Класичний», відповідно до п. 1.1. якого Банк відкрив вкладнику рахунок для обліку строкових коштів № НОМЕР_1 , та прийняв на зберігання грошові кошти на строк 12 (дванадцять) місяців з 05.04.2018 по 05.04.2019.

Відповідно до п.п. 1.2,1.3 договору розміщення коштів на рахунок відбувається шляхом переказу коштів з поточного рахунку вкладника у ПАТ «АП БАНК» на рахунок. Сума вкладу становить 197 000 гривень 00 копійок.

З дня наступного за днем розміщення коштів на рахунок клієнта банк щомісячно нараховує та сплачує на поточний рахунок вкладника проценти із розрахунку 16.5 процентів річних з врахуванням умов, викладених в пункті 4.2 договору ( п.1.4 договору).

Відповідно до п.1.6 договору дострокове розірвання договору з ініціативи вкладника та повернення вкладникові вкладу та нарахованих процентів за вкладом на вимогу вкладника до спливу строку розміщення вкладу цим договором не передбачається.

В п.п.2.1.3, 2.1.4. договору сторони погодили, що банк має право відмовити вкладнику у здійсненні фінансової операції, у випадку встановлення, що така операція містить ознаки операції, що підлягає фінансовому моніторингу відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

При цьому, банк має право вимагати у вкладника надання відомостей і документів, які необхідні для проведення ідентифікації, а також дають змогу з`ясувати його особу, суть діяльності, фінансовий стан. У разі ненадання владником необхідних відомостей чи документів або умисного надання неправдивих відомостей про себе, банк має право відмовити вкладнику в його обслуговуванні.

Клієнт має право, зокрема, оформити довіреність на розпорядження вкладом іншою особою у порядку, згідно з чинним законодавством України (п. 2.2.3. договору).

Клієнт зобов`язаний, враховуючи вимоги законодавства України в сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, отриманих злочинним шляхом, надати банку на його письмову вимогу або без такої вимоги письмову інформацію в разі набуття вкладником статусу національного, іноземного публічного діяча, діяча, що виконує політичні функції в організаціях, особи, що діє від його імені, його близької особи або пов`язаної з ним особи (п. 2.4.5 договору).

Договір набуває чинності з дня надходження коштів на рахунок і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 6.1. договору).

Вказані обставини підтверджуються копіями довіреності та вищезазначеного договору (а.с. 11,15-16).

Копії договорів: №055818 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 згідно довіреності від 27.07.2016, №055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018, №055842 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 10.04.2018 згідно довіреності від 04.03.2017 підтверджують факти укладення позивачем із ОСОБА_2 , який діяв як представник на підставі довіреностей, вказаних договорів. Зокрема: на ім`я ОСОБА_3 договір №055818 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 згідно довіреності від 27.07.2016, на своє ім`я - договір №055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 та ОСОБА_4 - договір №055842 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 10.04.2018 згідно довіреності від 04.03.2017(а.с.12-14, 18-23). Умови всіх договорів ідентичні умовам договору, що оспорюється. Сума вкладів по кожному договору становить 197 000 гривень 00 копійок.

Представник відповідача за довіреністю та вищевказаних осіб ОСОБА_2 до відкриття зазначених рахунків власноручно заповнив «Опитувальники клієнта» від 05.04.2018 для відкриття рахунків на ім`я відповідача, своє - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також «Опитувальник клієнта» від 10.04.2018 для відкриття рахунку на ім`я ОСОБА_4 , в яких ОСОБА_2 вказав персональні дані клієнтів та джерела походження їх коштів, а саме: пенсія та (або) власні заощадження відповідача та зазначених осіб (а.с. 24-27).

При цьому, суд відмічає, що згідно опитувальників відповідач тимчасово не працює, а всі інші пенсіонери. Сума вкладу по кожному договору 197000 грн. 00 коп.. Зважаючи, що три договори укладено позивачем за участю ОСОБА_2 05.04.2018 та 1 10.04.2018, порядкові номери договорів свідчать про їх почергове укладення, а також з огляду на інформацію опитувальників про обсяги та джерела надходження коштів, суд не може покласти в основу рішення твердження представника позивача щодо відсутності необхідності здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також проведення поглибленої перевірки клієнта, оскільки сума договору не перевищувала 200 000 грн., що закріплено в Рекомендаціях НБУ, так як загальна сума договорів, укладених за участю ОСОБА_2 значно перевищувала 200 000 грн..

Копія скарги №1 ОСОБА_2 на ім`я голови Правління ПАТ «Агропросперісбанк» (а.с. 28) підтверджує посилання представника позивача в частині повідомлення ОСОБА_2 про належність коштів на рахунках, відкритим ним за довіреностями, особисто йому, а не власникам рахунків.

Вказана скарга стала підставою для прийняття рішення АТ «Агропросперіс банк» в липні 2018 року про дострокове розірвання зазначених договорів, на підставі ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», про що листами від 09.07.2018 було повідомлено відповідача та інших вкладників (а.с. 29-32).

Копії заяв на видачу готівки (а.с. 33-38) підтверджують факти повернення коштів за достроково розірваними угодами саме через ОСОБА_2 ..

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.02.2019 у справі №761/33170/18, яке постановою Київського апеляційного суду від 30.10.2019 залишено без змін, позов ОСОБА_1 було задоволено частково та визнано дії АТ «Агропросперіс Банк» щодо розірвання договору № 055819 банківського вкладу фізичної особи "Класичний" від 05.04.2018, розірвання договору №055819 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 та закриття рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 - неправомірними. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що дії АТ «Агропросперіс Банк» не відповідають вимогам Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Закону України «Про банки і банківську діяльність», а відтак порушене право ОСОБА_1 підлягає відновленню.

Разом із тим, обставин, які б свідчили про те, що банком було при цьому дотримано процедур, які встановлені законодавством та/ або внутрішніми документами банку, судами не було встановлено (а.с. 135-152).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оцінюючи в якості доказу копію заяви ОСОБА_1 №1 щодо неадекватності відповідача (а.с.61), яку долучено представником позивача до доповнень до позову, суд відмічає, що поряд з наведенням інформації відповідачем про те, що вона надала довіреність від 22.11.2014 громадянину ОСОБА_2 , щоб він використовував цю довіреність для вирішення власних фінансових питань, а не для представництва інтересів відповідача в установах банків; вона немає ніяких відносин із позивачем та іншими банками, розташованими у м. Києві; їй не належать кошти, які її представник ОСОБА_2 розмістив на депозитному рахунку в установі позивача на ім`я відповідача, належать особисто ОСОБА_2 , нею наведено також інформацію про те, що ОСОБА_2 , укладаючи договори, як на її користь, так і на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , повідомив відповідача (в даній справі позивача), що всі кошти належать йому, тобто інформація не стала відомою банку лише після отримання скарги №1 від 02.07.2018. Відповідно ніякого обману на час укладання договору не було.

В своєму письмовому поясненні №1 щодо дійсності договору (а.с. 217-218) ОСОБА_1 , відповідач, напроти заперечила факт розміщення на її рахунку коштів ОСОБА_2 , долучивши заяву на видачу готівки їй з «Таскомбанку» саме в сумі 197000 грн. (а.с. 193).

З огляду на суперечливість інформації вказаних заяв та пояснень відповідача, причини подання скарги (відмова ОСОБА_2 у відкритті 5-го рахунку), зазначений доказ судом також не може бути покладено в основу рішення по справі, так як він не є достовірним в розумінні положень ст. 79 ЦПК України.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено представником позивача, що фактично джерело коштів після надходження скарги №1 від 02.07.2018 не перевірялося та не встановлювалося, до правоохоронних органів позивач не звертався.

Тобто, належні, достовірні та допустимі докази, які б підтверджували факт належності коштів саме ОСОБА_2 , тобто факт обману, відсутні та суду не надані.

Відповідно посилання позивача в позовній заяві, що він виконав усі передбачені законом вимоги щодо ідентифікації, верифікації всіх вищезазначених осіб та встановив джерела походження їх коштів, після чого було укладено відповідні договори банківського вкладу, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

За встановлених обставин, позивач не довів, що при укладенні спірного договору він діяв під впливом обману з боку відповідача, що відповідач якимось чином намагався ввести його в оману, тобто, що формування волі потерпілого відбувалося не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій відповідача, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення; не довів і сам факт обману. Всі твердження позивача про умисел відповідача на введення його в оману на час укладення договору ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи та оцінюючи правовідносини, що склалися між сторонами; норми права, що їх регулюють; всі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Відтак, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову судовий збір в розмірі 2102 гривень 00 копійок, який сплачено позивачем в дохід держави, покладається на нього.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовити.

На рішення суду до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець

Повне рішення виготовлено 18.12.2020.