Справа № 206/339/20
Провадження № 2-о/206/120/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

заявника ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ

27.01.2020 заявник за допомогою системи «Електронного суду» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви заявника було зазначено, що з 2010 року заявник та її сестра ОСОБА_2 , має спільне право власності на нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . З квітня 2018 року ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні спільною власністю, а саме: змінила вхідні двері разом із замком; відмовляється видати комплект ключів від вхідної двері; відмовляється відкрити двері; чинить перешкоди до вселення. У зв`язку з цим заявник декілька разів викликала поліцію, що фіксувала вказані обставини. Постійні погрози, висловлення нецензурною лайкою, завдання заявнику тілесних ушкоджень з боку ОСОБА_2 свідчать про завдання заявнику домашнього насильства. В зв`язку із вищевикладеним, заявник просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження прав ОСОБА_2 , а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного об`єкта майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності постраждалої особи; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її.

28.01.2020 по даній цивільній справі відкрито провадження та призначено розгляд справи по суті на 29.01.2020.

29.01.2020 до канцелярії суду надійшла заява ОСОБА_3 про видачу судової справи для ознайомлення, з матеріалами справи ОСОБА_3 ознайомилася в той же день.

Того ж дня, ОСОБА_3 подала до канцелярії суду заяву про долучення до матеріалів справи № 206/339/20 довідки про реєстрацію місця проживання особи № 134 від 10.01.2020, яка видана на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заяву про долучення до матеріалів справи № 206/339/20 талона-повідомлення єдиного обліку № 95 (ЖЄО № 2167 від 21.01.2020) про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, які судом були задоволенні, документи долучені до матеріалів справи.

Також, ОСОБА_3 подала до канцелярії суду заяву про відкладення розгляду справи № 206/339/20, клопотання про залучення до справи № 206/339/20 заінтересованої особи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого ОСОБА_3 звинуватила в співучасті у умисному вбивстві ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками п.п. 2, 9, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, про що подала в органи Національної поліції України відповідну заяву, клопотання про залучення до справи № 206/339/20 заінтересованої особи Національну поліцію України, клопотання про залучення до справи № 206/339/20 заінтересованої особи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та яку ОСОБА_3 21.01.2020 звинуватила в умисному вбивстві ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками п.п. 2, 9, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, про що подала в органи Національної поліції України відповідну заяву, заяву про недійсність паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 та паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 мертва, а тому її паспорти є недійсними. Судом в задоволенні даних заяв та клопотань було відмовлено.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала свою заяву, просила задовольнити заяву та зазначила, що з 2011 року вона проживала з чоловіком, наразі шлюб розірвано і їй не має де жити. ОСОБА_2 змінила всі замки, не сплачує за комунальні послуги. Вважає, що ОСОБА_2 здійснює по відношенню до неї домашнє економічне насилля тому вона хоче, щоб ОСОБА_2 виселили, тому що разом вони жити не зможуть. Також, заявник зазначила, що разом з заінтересованою особою ОСОБА_2 вони не проживають.

В судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_2 заперечувала щодо задоволення заяви та зазначила, що заявник не є її сестрою, це стороння особа та вона не чіпала цю особу, а її сестру вбили, вона в цьому впевнена. 01 травня 2018 до Самарського відділу поліції з`явилася особа, яка назвала себе ОСОБА_1 . В останній раз вона бачила свою сестра ОСОБА_1 у 2012 році, коли остання виїхала до США. В судових дебатах просила заявника повернути їй тіло вбитої сестри.

Вислухавши пояснення та доводи заявника та заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви необхідно відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-5).

18.12.2018 ОСОБА_1 звенулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом передачі ключів від вхідної двері до квартири, яку ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухорукова А.О. було повернуто позивачу у зв`язку із не усуненням недоліків, визначених ухвалою судді від 20.12.2018 (а.с. 19-23, 27-29).

Також, судом було встановлено, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_8 ОСОБА_9 хоча і є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , однак разом в ній не проживають та тривалий час ОСОБА_1 жила в США, а згодом в гуртожитку, а ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тобто заявник має житло, в якому вона наразі проживає.

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Пунктом 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно пункту 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Відповідно до п. 2 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має постраждала особа або її представник.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.

Частиною 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 по справі № 756/2072/18.

Суд звертає увагу, що обмежуваний припис має своїм завданням терміновий (негайний), попереджувальний та запобіжний захід, направлений на охорону від фізичного, психологічного, економічного насилля потерпілої особи від кривдника. Такі заходи носять тимчасовий характер, на чому наголошено у приписах закону Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ЦПК України, та що пов`язується із невідворотнім та вчасним реагуванням з боку держави в особі повноважних органів на виконання функцій із гарантування та забезпечення найвищих соціальних цінностей, якими є: людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність, безпека.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відтак, з одного боку з огляду на характер вчиненого насильства у сім`ї держава зобов`язана сприяти припиненню домашньому насильству, наданню допомоги та захисту постраждалої особи, відшкодуванню їй завданої шкоди (п. 12 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), з іншого, забезпечити належне розслідування випадків домашнього насильства з метою притягнення, в разі обґрунтованих підстав, до відповідальності кривдників, обумовити зміну їхньої поведінки.

Суд зазначає, що обмежувальні заходи для кривдника в значній мірі пересікаються з відповідними правами, визначеними «Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зокрема: його правом на справедливий суд, що гарантує швидкий та неупереджений розгляд справи з ухваленням остаточного рішення як умови правової визначеності в можливих спірних відносинах; правом на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке за приписами ст. 8 Конвенції передбачає обов`язок органів державної влади здійснити втручання у здійснення цього права лише згідно із законом для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; правом на вільне володіння майном (ст. 1 протоколу 1 Конвенції).

В кожному конкретному випадку за наслідком оцінки ризиків для постраждалою особи слід виходити з наявності або відсутності конкуренції прав всіх учасників, останнє, зокрема, можливе в разі загрози життю особи - що є найвищою цінністю, співмірності застосованих заходів обмеження із об`єктивною потребою задля виконання функцій протидії насильству.

В той же час, надана заявником копія довідки 6 Міської клінічної лікарні лише свідчать про наявність у ОСОБА_1 забою та набряків та не підтверджує факт вчинення, зокрема ОСОБА_3 домашнього насильства у будь-якій формі. Дана довідка навіть не містить рік звернення до лікарні.

Талон повідомлення № 067 від 09.05.2018 також не підтверджує жодних фактів, викладених у заяві, оскільки взагалі не містить ніякої конкретної інформації.

Твердження заявниці щодо насилля з боку ОСОБА_2 по відношенню до неї, також не підтверджуються, оскільки матеріали справи не містять жодного висновку або постанови про притягнення ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення - вчинення домашнього насильства.

Заявницею не надано жодних доказів, що ОСОБА_2 взагалі чинить перешкоди у користуванні квартирою, а її вимоги свідчать про зловживання правом з метою обмежити право ОСОБА_2 на спільне майно та єдине житло.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час не мешкає за адресою реєстрації та вона добровільно пішла з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , доказів вчинення будь-яких перешкод у користуванні цією квартирою не встановлено, оскільки згідно візам, які містяться у паспорті для виїзду за кордон (а.с. 34), ОСОБА_1 перебувала за кордоном з червня 2012 року по серпень 2018 року.

Також, заявник зазначає, що по відношенню до неї було вчинено економічне насильство, однак Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_1 наразі знаходиться у власності ОСОБА_1 , цю частку не було відчужено, а тому данних, які свідчили б про умисне позбавлення житла або можливості користуватися ним суду не надано.

До того ж, судом встановлено, що з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , проживає її син ОСОБА_7 , квартира, в якій вони проживають є однокімнатною, з житловою площею 16,9 кв.м. та ця квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , а тому вимога щодо заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного об`єкта майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 позбавить ОСОБА_2 та її малолітнього сина житла, що буде порушенням ст. 8 Конвенції.

В даному випадку обмежувальний припис у тому вигляді який просить застосувати заявник є втручанням як в право особи на житло так і права особи на приватне життя і сім`ю, які захищені Конституцією України, а також Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч. 1,2 ст. 8 Конвенції).

Також, вимога заявника про усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності постраждалої особи є неконкретизованою та її задоволення не призведе до запобігання будь-яким ризикам шляхом вжиття такого заходу, оскільки не визначено яким шляхом ці перешкоди необхідно усунути та що передувало створення цих перешкод.

З приводу вимоги заявника про заборону особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її, то заявником взагалі не наведено ризики та передумови вжиття таких заходів та не надано відповідних доказів на підтвердження того, що з боку заінтересованої особи були такі дії або ризики вчинення таких дій.

Таким чином, заявником не доведено існування будь-яких ризиків щодо факту вчинення домашнього насильства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено: обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

В даному випадку, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чітко визначає, що обставинами, на підставі яких може бути виданий обмежувальний припис є: ризики продовження скоєння домашнього насильства; ризики повторного вчинення домашнього насильства; ризики настання тяжких або особливо тяжких наслідків; ризики смерті постраждалої особи.

В ході судового розгляду заявником не підтверджені жодним доказом обставини, які свідчать про наявність вищезазначених ризиків.

Крім того, відсутні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці за вищевикладених обставин, а також у зв`язку із недоведеністю можливого виникнення ризиків настання тяжких наслідків для заявниці у подальшому.

Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів внесення хоча б одного випадку домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства.

До того ж, суд звертає увагу, що заявником у заяві про видачу обмежувального припису зазначено заінтересованої особою ОСОБА_2 , при тому що згідно паспорту громадянина України заінтересованої особою є ОСОБА_10 .

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на заявника покладено обов`язок у заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави заяви, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо заявник не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни обраного способу захисту прав та інтересів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Вислухавши доводи заявника та заінтересованої особи, дослідивши надані докази, з огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у видачі обмежувального припису, оскільки заявник не довела належними і допустимими доказами обставини, які б підтвердили наявність підстав для застосування обмежувального припису.

Водночас заявнику необхідно роз`яснити, що вона не позбавлена права звернутись до суду з позовом у порядку позовного провадження щодо вирішення цивільно-правових спорів щодо визначення порядку користування спільною власністю, вселення, усунення перешкод у користуванні та інше.

Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 350-5, 350-6 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), заінтересована особа ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про видачу обмежувального припису - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 31.01.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак