У Х В А Л А

27 січня 2020 року

м. Київ

справа № 761/24881/16-ц

провадження № 61-20179ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» (далі - ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому просило стягнути з відповідача 1 927,96 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , яка виникла у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків з оплати наданих послуг за період з 01 листопада 2013 року до 30 червня 2015 року. У добровільному порядку відповідач цю заборгованість не погашає, то позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року позов ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» заборгованість з оплати за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 листопада 2013 року до 30 червня 2015 року, у розмірі 1 927,96 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 180,32 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась із заявою про перегляд судового рішення.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без руху, оскільки до цієї заяви не додано документ, який підтверджує сплату судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення визнано неподаною та повернуто у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду від 29 серпня 2016 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду про повернення заяви про перегляд заочного рішення, 24 липня 2019 року ОСОБА_1 подала до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на Закон України «Про захист прав споживачів», як на підставу для звільнення від сплати судового збору.

Згідно з ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору за подання апеляційної скарги з урахуванням її посилання на Закон України «Про захист прав споживачів».

Суд апеляційної інстанції зазначив, що спір між сторонами виник з приводу стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за комунальні послуги, які не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Зустрічних вимог щодо надання позивачем послуг та їх якості, що регулюються Законом України«Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 не заявлено, тому підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору немає.

Згідно з ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_1 подала заяву про усунення недоліків, у якій виклала незгоду із прийнятою судом апеляційної інстанції ухвалою. ОСОБА_1 наполягала, що вимога про сплату судового збору є незаконною, вона, як споживач комунальних послуг, звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року про повернення заяви про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги повернуто.

Ухвала суду обгрунтована тим, що у цій справі відповідач не порушує питання щодо обсягу наданих ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» послуг та їх якість, а посилання в заяві про відсутність ОСОБА_1 наміру їх отримувати не є предметом дослідження у цій справі.

Отже, апеляційний суд вважав, що правовідносини у справі за позовом ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», тому відповідач не звільнена від сплати судового збору на підставі положень цього Закону. Жодних інших доказів, як підстави для звільнення від сплати судового збору, ОСОБА_1 не надала, не зазначила, що існують будь-які об`єктивні причини, щоб перешкоджали їй сплатити судовий збір у визначеному розмірі та у встановлений судом строк.

07 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року про залишення апеляційної скарги без руху та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року про повернення апеляційної скарги.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року про залишення апеляційної скарги без руху у справі за позовом ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року про повернення апеляційної скарги залишено без руху.

Недоліки касаційної скарги усунено у строк, встановлений судом.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, на придбання яких споживач не надавала згоди, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 , як споживача, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила скасувати ухвали Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року та від 01 жовтня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності, змагальності та диспозитивності.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Форма і зміст апеляційної скарги визначені статтею 356 ЦПК України.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 ЦПК України.

Згідно з частиною шостою статті 357 ЦПК України та частиною третьою статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві, тому суд апеляційної інстанції прийшов до правильного висновку про повернення апеляційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Захист прав споживачів» (у редакції на день подання апеляційної скарги) споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року зазначила, що споживач звільняється від сплати судового збору як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (справа № 761/24881/16-ц).

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У вищезазначеній справі апеляційний суд безпідставно поклав на позивача, який звернувся до суду за захистом прав споживача, обов`язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною і повернув її.

У порівнянні зі справою №761/24881/16-ц ОСОБА_1 у справі про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є відповідачем, не оскаржує дій або бездіяльності ТОВ «Житловервіс».

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач не порушувала питання про обсяг наданих позивачем ТОВ «Житлосервіс КР» послуг та їх якість.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до власного тлумачення норм цивільного процесуального закону, що спір виник не з приводу захисту прав споживачів.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

У справах Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Верховний Суд зауважує, що повернення позовної заяви не обмежує право доступу до суду, оскільки згідно із цивільним процесуальним законом, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

З огляду на викладене, доводи та аргументи, наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі, не дають підстав для висновків про незаконність оскаржуваного судового рішення, правильне застосовування судом апеляційної інстанції процесуальних норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко