КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: 752/8498/17
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7969/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Іванченка М.М.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Голосіївського районного суду міста Києва Плахотнюк К.Г.,

у цивільній справі №752/8498/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про відшкодування моральної та майнової шкоди.

в с т а н о в и л а:

У травні 2020 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ДКС України, УДВС ГТУЮ у м. Києві, ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив: стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання ДКС України коштів з єдиного казначейського рахунку для відшкодування завданої йому матеріальної шкоди у розмірі 111 547,74 грн. та моральної шкоди у розмірі 193 384 грн., а також стягнути з відповідачів усі понесені ним судові витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 9 041,50 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на виконанні у ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист, виданий 17квітня 2012 року Галицьким районним судом м. Львова за № 2-851/11 про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 23 953,53 грн. заборгованості за договорами депозитного вкладу. У зв`язку з тим, що виконавчі дії з примусового виконання зазначеного рішення суду державними виконавцями належним чином не проводились, він звернувся зі скаргою до суду, яка ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2014 року задоволена та визнано неправомірними дії та рішення державних виконавців щодо неналежного виконання виконавчого листа № 2-851/11.

Враховуючи те, що незважаючи на визнання дій державних виконавців неправомірними, рішення суду від 02 квітня 2012 року залишається не виконаним, позивач вважав свої права як сторони виконавчого провадження порушеними, що завдало йому матеріальної (майнової) і моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив його скасувати та постановити нове, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилаючись на те, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні позову так як законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди та її розмір. Докази надані ним до позовної заяви свідчать про винні дії відповідача.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Сторони, будучи повідомленим про розгляд справи в установленому законом порядку, в судове засідання не з`явилися, поважність причин неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.04.2012 року, стягнуто з кредитної спілки «Либідь» на користь ОСОБА_1 23 953,53 грн. заборгованості за договорами депозитного вкладу.

Виконавчий лист від 17.04.2012 року № 2-851/11 на виконання зазначеного рішення суду було направлено до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві.

У зв`язку з тим, що виконавчі дії з примусового виконання зазначеного рішення суду державними виконавцями належним чином не проводились, ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до суду.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2014 року визнано:

неправомірними дії державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г.Ю. при виконанні ВП № 3495928;

визнано неправомірними дії головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чергадзе Н.О. при виконанні ВП № 33689172;

визнано неправомірною бездіяльність ДВС ГУЮ у м. Києві по виконанню рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012 року щодо несвоєчасного скерування за належністю виконавчого листа № 2-851/11 виданого 17 квітня 2012 року для виконання;

визнано незаконною та скасовано постанову ВП № 34959128 державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г.Ю. від 11 березня 2013 року про закінчення виконавчого провадження;

визнано незаконною та скасовано постанову ВП № 33689172 головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чергадзе Н.О. від 07 серпня 2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Оскільки, незважаючи на визнання дій державних виконавців незаконними, рішення суду залишається невиконаним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів спричинення збитків в визначеному ним розмірі в розумінні положень цивільного закону. Позивачем не доведено, що саме дії державних виконавців призвели до заподіяння йому майнової та моральної шкоди, а докази, на які посилається позивач, не підтверджують сукупність всіх необхідних складових для притягнення Державної виконавчої служби до цивільно-правової відповідальності.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», чинного на час вчинення виконавчих дій, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Частиною 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час вчинення виконавчих дій, визначено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Із наведеного вище вбачається, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частинні стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції, вірно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Так, визначаючи розмір майнової шкоди, позивач вирахував недоотримані відсотки, інфляційні втрати та упущену вигоди виходячи з суми, присудженої йому рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.04.2012 року, а саме - 23 953,53 грн., яку КС «Либідь» повинна сплатити позивачу за договорами банківського вкладу.

Зазначаючи, що у разі своєчасного отримання вказаної суми вкладу він міг би повторно вкласти відповідні кошти на депозитні рахунки та отримувати відсотки, не піддаючись впливу знецінення національної валюти (інфляції).

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що до органу Державної виконавчої служби як до юридичної особи не можуть переходитизобов`язання боржника КС «Либідь» за виконавчим документом, адже такі кошти можуть бути лише компенсаційними при доведенні вини.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 461/8401/16-ц.

Тобто належним відповідачем за вимогами про стягнення упущеної вигоди та виплат, передбачених ст. 625 ЦК України, має бути саме боржник у виконавчому провадженні - КС «Либідь», у зв`язку з винними діями якого позивач не отримав суму в розмірі 23 953,53 грн., та яка на даний момент стягується у межах виконавчого провадження на виконання судового рішення.

Відтак, оскільки позивач не надав доказів того, що через незаконні дії державних виконавців він зазнав майнових збитків у розмірі 111 547,74 грн. та безповоротно втратив можливість стягнути з боржника заборгованість за рішенням суду та компенсаційні виплати, пов`язані з його тривалим невиконанням, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної (майнової) шкоди.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідачів моральної шкоди, виходячи з наступного.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Обгрунтовуючи свої уточнені позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, позивач вказував, що у зв`язку з неправомірними діями посадових осіб органу ДВС рішення суду про стягнення грошових коштів на його користь не виконується протягом тривалого часу. Увесь цей час він вимушений був витрачати час у пошуках захисту порушеного права, а пов`язана з цим судова тяганина призвела до морального і фізичного виснаження, перевтоми, втрати душевного спокою і депресивного стану, що негативно позначилось на спокійному ритмі життя. Він є інвалідом ІІ групи та згідно протоколу Пустомитівської центральної ЛКК № 184 від 13 березня 2012 року йому необхідно провести оперативне лікування, однакгрошові кошти, які він заощаджував та накопичував для проведення операції стали недоступними, тобто було обмежено його право володіння майном, яке належать йому за рішенням суду та він не зміг своєчасно отримати медичну допомогу. Унаслідок цього, також було порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя та стосунки з оточуючими людьми.

Верховний Суд у постанові від 24 березня 2020 року по справі №818/607/17 дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого та умисного не невиконання судового рішення відповідачем є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, виходячи з матеріалів справи, колегія суддів не вбачає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, з огляду на те, що перевіркою відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року при розгляді справи №761/6346/17, яка набрала законної сили, вже було стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в особі Управління Державної казначейської служби України у місті Києві.

Зазначена сума коштів стягнута на користь позивача саме у зв'язку з тривалим невиконанням рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.04.2012 року, що було підставою для звернення позивача з позовом і у даній справі.

Період стягнення моральної шкоди у даній справі охоплює період, за який стягнуто моральну шкоду при розгляді справи №761/6346/17.

Однак, за положеннями ст. 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відтак, задоволення в межах розгляду даної справи позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди матиме ознаки подвійного притягнення органу ДВС за тривале невиконання одного й того самого судового рішення до одного й того ж виду цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди.

При цьому апеляційним судом не вирішувалося питання щодо закриття провадження у справі в порядку п. 3 ч. 1 ст.255 ЦПК України з огляду на відмінності у суб`єктному складі учасників процесу у даній справі та справі №761/6346/17.

За змістом ст. 376 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшовши правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, помилково зазначив підстави такої відмови. У зв`язку з чим постановлене судове рішення підлягає зміні в частині викладення в мотивувальній частині судового рішення підстав відмови у задоволенні указаних позовних вимог, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 368, 372,374,376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в указаній частині в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач: Судді: