Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/626/20
Провадження № 2/499/274/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 грудня 2020 року смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участю помічника судді Березовської І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в смт. Іванівка, Іванівського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення та визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням ОСОБА_2 , посилаючись на те, що позивач являється власником будинку за адресою АДРЕСА_1 . За даною адресою також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який являється її рідним братом, зареєстрований в вказаному будинку він був зі згоди колишнього власника, тривалий час не проживав за вказаної адресою, однак рік тому вселився без її згоди в її будинок, зловживає алкогольними напоями, створює їй незручності у проживанні та користуванні будинком, комунальні послуги не сплачує, вчиняє сварки, ображає її, спільного господарства вони не ведуть, спільним побутом не пов`язані, у добровільному порядку не бажає виселятися з належного їй будинку, тому позивач просить суд визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням та виселити його.

Позивач у судове засідання не з`явилася, однак надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність через встановлені карантинні обмеження, на задоволенні позову наполягала.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв та клопотань до суду не надав, відзиву не надіслав, про причини неявки не повідомив, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справи у його відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову та позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено наступне: житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 з 30.01.2009 року належить позивачу, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом.

З довідки №02-27/06/417 від 07.08.2020 року, виданої виконкомом Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області, вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 14.08.1999 року.

Відповідно до відповіді з Іванівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області, ОСОБА_1 зверталася до поліції 17.05.2020 року з приводу прийняття мір відносно її брата ОСОБА_2 , який проявляв відносно неї хуліганські дії.

Згідно з характеристики наданої сільською радою на ОСОБА_2 , останній зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 1999 року, проживає за вказаною адресою з 2019 року разом з сестрою ОСОБА_1 , у громадському житті участі не приймає, постійного місця роботи зі слів сусідів не має, протягом останнього року свариться зі своєю сестрою ОСОБА_1 .

Згідно з письмовими показами свідків, які вказали, що про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень обізнані, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , останні вказали, що ОСОБА_2 який є братом ОСОБА_1 раніше у будинку за адресою АДРЕСА_1 не проживав, проживав в м. Одесі, в даному будинку проживали батьки сторін, які померли, доглядом за ними займалася лише позивач, відповідач до батьків не навідувався. У 2019 році він вселився без згоди ОСОБА_1 до вищевказаного будинку та заважає їй спокійно жити, вчиняє сварки, ображає її та погрожує.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом колишнього власника (або інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника.

Виникнення права власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє його право на користування цією квартирою.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача такого, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення його.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст. 13, 76, 81, 89, 141, 247, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.316,391 ЦК України,ст..7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

СуддяІ. В. Погорєлов