Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3337/19
Провадження №: 2/332/146/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
Головуючого судді Марченко Н.В.
за участю секретаря Фурдак В.Й.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом який мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності №209 від 02.02.2000р. позивачу на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі окрім позивача та його дружини зареєстрований ще відповідач його син - ОСОБА_2 , який не проживає в зазначеній квартирі більше року - з жовтня 2017р. в зв`язку з позбавленням волі за скоєний злочин. Фактично, з жовтня 2017р. відповідач перебуває під вартою в місцях позбавлення волі, участі в утриманні квартири та сплаті вартості комунальних послуг не приймає. На ім`я позивача відкриті особові рахунки по оплаті комунальних послуг, а також для отримання субсидії. Під час розрахунку суми комунальних послуг та вирішення питання надання позивачу субсидії враховується зокрема кількість осіб, включаючи відповідача, які зареєстровані у квартирі позивача, хоча фактично відповідач в квартирі не проживає. Наведені обставини порушують права позивача, як власника квартири на вільне володіння та розпорядження квартирою, оскільки ускладнюють її використання. Позивач є людиною похилого віку, та все життя пропрацював на підприємствах міста з важкими умовами праці, але в теперішніх умовах отримує пенсію, яка не дозволяє йому сплачувати комунальні послуги, розмір яких постійно підвищується, знаходиться в незадовільному і тяжкому матеріальному стані, пенсії вистачає лише на харчування, лікування та деякі побутові потреби, сукупний дохід позивача складає в середньому 5028 грн. на місяць, у зв`язку з цим, він вимушений щороку звертатися за отриманням житлових субсидій. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним йому жилим приміщенням, позивач вважає можливим шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням із зняттям його з реєстраційного обліку реєстрації місця проживання, тому просить суд, позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям з реєстрації місця проживання.
У судове засідання позивач не з`явився, суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги, просить їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, заяв про розгляд справи у його відсутність та відзиву на позов суду не надавав.
Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
На підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши докази по справі, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за таких підстав.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 .
Відповідно копії свідоцтва про право власності на квартиру № АДРЕСА_2 від 20.12.1999 року - квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.5).
Сторонами не оспорюється і підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.09.2019 року, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі з 12.04.1976 року по теперішній час (а.с.32).
Відповідач ОСОБА_2 не проживає в зазначеній квартирі більше року - з жовтня 2017р. в зв`язку з позбавленням волі за скоєний злочин, що підтверджується копією вироку Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2018 року, тому участі в утриманні квартири та сплаті вартості комунальних послуг не приймає (а.с.6-9).
На ім`я позивача відкриті особові рахунки по оплаті комунальних послуг, а також для отримання субсидії. Під час розрахунку суми комунальних послуг та вирішення питання надання позивачу субсидії враховується зокрема кількість осіб, включаючи відповідача, які зареєстровані у квартирі позивача, хоча фактично відповідач в квартирі не проживає.
Наведені обставини порушують права позивача, як власника квартири на вільне володіння та розпорядження квартирою, оскільки ускладнюють її використання. Позивач є людиною похилого віку, отримує пенсію, яка не дозволяє йому сплачувати комунальні послуги, розмір яких постійно підвищується, знаходиться в незадовільному і тяжкому матеріальному стані, пенсії вистачає лише на харчування, лікування та деякі побутові потреби, сукупний дохід позивача складає в середньому 5028 грн. на місяць, у зв`язку з цим, він вимушений щороку звертатися за отриманням житлових субсидій (а.с.3-4).
Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Аналогічні положення закріплені в ст.319,321 ЦК України.
Крім того, відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності . Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Разом з тим, за змістом ст. 317 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на здійснення права власності не впливають зареєстроване та фактичне місце проживання власника, а також наявність у особи на праві власності іншого житла. Такі обставини не змінюють змісту права власності щодо конкретного майна і не обмежують його.
Стаття 47 Конституції України та ст. 1, 9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ч.4 , 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до пункту 39 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і в цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Так, суд виходить з того, що відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований у спірному житловому приміщенні, є членом сім`ї власника житла, а саме сином позивача ОСОБА_1 . Його право користування спірною квартирою є таким, що виникло в силу закону (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України).
Виходячи із змісту ст.405 ЦК України, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника права користування житловим приміщенням обов`язковому доказуванню підлягають факт та термін його відсутності, поважність причин такої відсутності.
Таким чином суд вважає, що підстав, передбачених ст.ст. 405 ЦК України, для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 , немає. Останній від права користування спірною квартирою добровільно не відмовлявся. При цьому, сам позивач не зазначає інших підстав для позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, крім не проживання останнього в квартирі понад рік, оскільки він перебуває в містах позбавлення волі, несплати ним комунальних послуг.
Відповідач відбуває покарання за вчинення злочину за вироком суду, його відсутність в квартирі у зв`язку із відбуванням покарання, судом вважаться поважною причиною не користування ним жилим приміщенням.
Доводи позивача про те, що відповідач не сплачує за комунальні послуги не надають підстав для позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням.
З`ясувавши всебічно, повно та об`єктивно обставини справи, оцінивши сукупність безпосередньо досліджених доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність, допустимість та достовірність, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки він перебуває в містах позбавлення волі.
На підставі викладеного, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 263-265, 280-284, 288 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Н.В.Марченко