Провадження № 2/201/1205/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна про визнання частково недійсним договору дарування і скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 27 вересня 2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна про визнання частково недійсним договору дарування і скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

03 липня 2020 року позивач збільшив розмір позовних вимог та просив визнати недійсним договір іпотеки, що був укладений 30 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі № 429, стосовно домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та просив скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 скасувавши запис в Поземельній книзі шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.1997 року належить 22/100 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також право власності на земельну ділянку. Співвласниками домолодіння були ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Згодом стало відомо, що ОСОБА_2 подарувала свою частку ОСОБА_3 . Так на початку 2018 року на його адресу надійшло податкове повідомлення-рішення в якому було вказано, що єдиним власником земельної ділянки є ОСОБА_3 . В ході розгляду справи позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 передала частину будинку в іпотеку та між нею та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки від 30.03.2018 року за реєстровим номером № 429. Вважає, що відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У звязку з тим, що при укладенні договору дарування цього зроблено не було вважає, що є всі підстави для визнання його частково недійсним. Крім того, відповідно до статті 578 ЦК України та частині 2 статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, а у звязку з тим, що такої згоди не було вважав, що є всі підстави для визнання недійсним договору іпотеки, а тому просив позовні вимоги задовольнити.

Позивач та представник позивача подали заяву про те, щоб проводити судове засідання року без фіксування технічними засобами. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнала, про що подала відповідну заяву та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник позовні вимоги не визнали, подали відзив в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказували, що оспорювані договори не зачіпають прав Позивача та нічим їх не порушують, а тому підстав для їх визнання недійсними немає.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, подав пояснення в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Треті особі Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович в судове засідання не зявилися, жодних заяв по суті спору не подавали.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.1997 року належить 22/100 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також право власності на земельну ділянку.

Співвласниками домолодіння були ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Відповідно до договору дарування нерухомого майна, що був укладений 15 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. та зареєстрований в реєстрі № 3115 було останній подаровано домоволодіння та передано право в спільній сумісній власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Так в п. 2 даного договору вказано, що нерухомим майном, що відчужується за цим договором, є 17/36 частин домоволодіння, та право в спільній сумісній власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Істотною умовою договору дарування є його предмет.

Предметом договору дарування можуть бути, зокрема, нерухомі речі.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 319 ЦК України передбачає, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Здійснення повноважень володіння та користування одним з учасників щодо усього спільного майна не може порушувати аналогічних речових прав інших співвласників (ч. 2 ст. 13 ЦК).

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час укладення договору) право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, договором дарування.

При набутті права власності на земельну ділянку, зокрема, на підставі договору дарування державний акт на право власності на земельну ділянку долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує договір дарування, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Порядок здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2009 року N 439 ( 439-2009-п ).

Відчуження частини земельної ділянки з виділенням її в окрему земельну ділянку здійснюється після отримання її власником державного акта, що посвідчує право власності на сформовану нову земельну ділянку.

Аналогічне міститься і в Роз`ясненні Міністерства юстиції України від 20.01.2011 року «Особливості посвідчення договору дарування нерухомого майна».

Судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування виділення частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера не відбулося. Відповідно було порушено вимоги законодавства, щодо обов`язкових умов які передують укладенню договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки. А тому суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання частково недійсним договору дарування нерухомого майна, що був укладений 15 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. та зареєстрований в реєстрі № 3115 в частині передачі права в спільній сумісній власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. №10 Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення).

У зв`язку з цим задоволенню підлягає і вимога про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 скасувавши запис в Поземельній книзі шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 30 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки та зареєстрований в реєстрі № 429, стосовно домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем заявлено позовні вимоги про визнання недійсним даного договору і суд приходить до висновку, що вони підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 379 ЦК України як житло розуміється житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житло як об`єкт права власності повинен відповідати певним критеріям: це має бути приміщення; вказане приміщення має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.

ЦК України визначає, зокрема, такі об`єкти права власності, які можуть розглядатися як житло: житловий будинок (стаття 380 ЦК України), садиба (стаття 381 ЦК України) та квартира (стаття 382 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Так, стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Можна зробити висновок, що у разі передачі в іпотеку квартири без згоди інших співвласників, а не окремої частини квартири (приміщення у ній) без виділення її частини в натурі, то частину цієї квартири не можна вважати відокремленим предметом іпотеки, на який може бути звернуто стягнення, як на самостійний об`єкт нерухомого майна.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-96цс13.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників на укладення договору іпотеки позбавляє особу, яка вчинила правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спірним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того зі співвласників, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Аналогічні висновки вказані і в Постановах Верховного суду від 25 вересня 2019 року по справі № 2-941/11 та від 21 серпня 2019 року по справі № 521/9033/16.

Жодної згоди Позивач, як співвласник майна на укладення договору іпотеки не надавав, а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним даного договору іпотеки.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено, то суд стягує судовій витрати з Відповідачів на користь держави, так як Позивач був звільнений від сплати судового збору під час подання позовної заяви.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 223, ч. 2 ст. 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна про визнання частково недійсним договору дарування і скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору іпотеки - задовольнити.

Визнати частково недійсним договір дарування нерухомого майна, що був укладений 15 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. та зареєстрований в реєстрі № 3115 в частині передачі права в спільній сумісній власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .;

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 скасувавши запис в Поземельній книзі шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Визнати недійсним договір іпотеки від 30 березня 2018 року, що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі № 429, стосовно домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь держави судовий збір по 704,80 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев