ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 642/5691/15-ц

провадження № 22ц/818/5307/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа - Ленінський відділ Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року в складі судді Скляренка С.О.

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Ленінський відділ Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 06 серпня 2003 року ОСОБА_2 взяв у борг у нього кошти в розмірі 5400,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2004 року, однак цього зобов`язання не виконав.

Вказав, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 54 404,51 грн, та заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 390,91 грн, тобто загалом з відповідача стягнуто 54 795,42 грн.

Зазначив, що він звернувся до державної виконавчої служби з метою примусового виконання зазначених судових рішень, однак відповідач ухиляється від їх виконання.

Вказав, що з 2013 року курс долара до гривні значно зріс, у зв`язку з чим необхідно стягнути з відповідача суму боргу згідно курсу долара до гривні на день пред`явлення позову у цій справі, та 3% річних за 11 років прострочення повернення боргу з вирахуванням суми, яка вже стягнута судом.

За його розрахунком вказана сума складає 101 053,98 грн (5400,00 доларів дорівнює 117 180,00 грн, 3% від цієї суми за 11 років 38 669,40 грн, загалом 155 849,40 грн, та з вирахуванням суми, що вже стягнута 54 795,42 грн, сума вимог становить 101 053,98 грн).

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 101 053,98 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 101 053,98 грн та судовий збір на користь держави у розмірі 1010,60 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_2 подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Вказав, що позивач не має права на стягнення курсової різниці, оскільки у 2013 році задоволено його позовні вимоги про стягнення боргу у гривні, які він визначив на власний розсуд. Зазначив, що позивач може захистити свої права шляхом пред`явлення вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми, однак лише з дати набрання законної сили рішеннями суду про стягнення боргу, а не за 11 років, та в межах позовної давності.

09 листопада 2020 року та 11 листопада 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому він просив залишити її без задоволення, а заочне рішення суду без змін. Вказав, що ухвалення судом рішення про стягнення суми боргу у гривні не змінює зміст існуючого зобов`язання, яким є повернення коштів у доларах США, тому він має право на стягнення курсової різниці з 2013 року. Зазначив, що ОСОБА_2 відомо про оскаржуване судове рішення ще з 2018 року, коли був здійснений вихід державного виконавця за його адресою, отже поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження відсутні. Вказав, що повернення суми боргу у розмірі, значно меншому від того, який був позичений, є несправедливим.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду змінити.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не повернув позивачу отримані за договором позики кошти, які надавалися в іноземній валюті - доларах США, офіційний курс цієї валюти значно зріс по відношенню до гривні, а тому позивач має право на стягнення курсової різниці іноземної валюти до гривні та 3 % річних від суми боргу з урахуванням курсової різниці за весь час прострочення повернення боргу.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 серпня 2003 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 5400,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 01 вересня 2004 року.

Зазначену суму коштів у передбачений строк ОСОБА_2 не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до нього з позовом до суду про стягнення суми боргу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 54 404,51 грн (а. с. 36-38).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 390,91 грн (а. с. 39-40).

Як вбачається з зазначених судових рішень, з ОСОБА_2 стягнуто суму боргу в гривневому еквіваленті та 3% річних від цієї суми за 9 років прострочення повернення позики.

На виконання вказаних судових рішень 18 квітня 2013 року та 26 травня 2013 року видано виконавчі листи (а. с. 41, 51).

Вказані виконавчі листи перебували на примусовому виконанні у Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 42-44, 50, 80-86).

Однак, судові рішення не виконано, суму боргу не повернуто.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці судова колегія виходить з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.

Курсова різниця жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи.

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

ОСОБА_1 як позичальник за договором позики відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2013 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , визначивши заборгованість у валюті України - гривні, вказавши, що саме 54 404,51 грн є розміром заборгованості.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті.

Зазначене відповідає висновкам, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 608/532/17, провадження № 61-26131св18, від 10 червня 2020 року у справі № 766/7004/17, провадження № 61-46241св18.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку щодо стягнення з відповідача еквіваленту суми боргу у гривні за курсом гривні до долару США на час звернення до суду з позовом у цій справі у 2015 році.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення 3% річних від суми боргу судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у:

постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України);

постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 та Верховним Судом не встановлено підстав для відступлення від неї.

Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строку розрахунків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2018 року, справа № 910/11249/17.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 має грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року та заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2013 року, які ним не виконано.

Невиконання боржником зобов`язання та судового рішення дає підстави для нарахування 3 % річних на суму боргу.

Отже, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Однак, розрахунок ОСОБА_1 , який обрахував 3% річних від суми боргу у гривневому еквіваленті станом на 2015 рік та за період 11 років прострочення, є помилковим, адже судовими рішеннями у 2013 році вже стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу у гривневому еквіваленті та 3% річних за час прострочення повернення позики протягом 9 років.

За таких умов, 3% річних мають бути нараховані на суму боргу, яка згідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року склала 43 162,20 грн.

Положення статей 3, 509, 625 ЦК України передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі №916/2889/13.

Період, за який позивач має право на стягнення 3% річних, становить з 04 квітня 2013 року (дата набрання чинності рішенням суду від 28 лютого 2013 року після залишення його без змін судом апеляційної інстанції) по 09 липня 2015 року (дата звернення до суду у цій справі), тобто 827 днів.

Враховуючи, що стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, та рішення суду про стягнення боргу ухвалені у 2013 році, позовну давність ОСОБА_1 не пропущено.

На підставі викладеного судова колегія вважає за необхідне навести власний розрахунок 3% річних та стягнути з відповідача грошові кошти у наступному розмірі: 43 162,20 грн *3/100*827 днів / 365 днів = 2933,85 грн.

Доводи ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що повернення суми боргу у розмірі, значно меншому від того, який був позичений, є несправедливим, судова колегія відхиляє, оскільки, звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу до відповідача у 2013 році, він на власний розсуд визначив суму стягнення у гривні, а не доларах США.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що ОСОБА_2 відомо про оскаржуване заочне рішення суду ще з 2018 року, отже відсутні поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, є необґрунтованими, оскільки у разі оскарження заочного рішення суду строк на апеляційне оскарження відраховується з дати постановлення ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, та питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження вирішено ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року про відкриття апеляційного провадження.

На підставі вищевикладеного судова колегія дійшла висновку, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням суми, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 101 053,98 грн до 2933,85 грн.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 7 цієї статті передбачено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як інвалід 2 групи. Його позовні вимоги задоволено частково, на 3 %, тому за подачу позову з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 1010,60 грн*3% = 30,32 грн. Разом з тим, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, на 97% відповідно, отже судовий збір за її подання у розмірі 1517,00 грн *97% = 1471,49 грн підлягає компенсації відповідачу за рахунок держави.

Шляхом взаємозаліку зазначених сум ОСОБА_2 необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 1471,49-30,32 = 1441,17 грн.

Отже, заочне рішення суду першої інстанції у частині стягнення судового збору необхідно скасувати з розподілом судових витрат у зазначений спосіб.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року змінити, зменшивши суму стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за невиконання грошового зобов`язання з 101 053,98 грн до 2933,85 грн.

Заочне рішення суду в частині стягнення судового збору з ОСОБА_2 на користь держави у розмірі 1010,60 грн скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в розмірі 1441,17 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.