ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/272/20 Справа № 177/941/18 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Криворізької районної державної адміністрації, Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай),-

В С Т А Н О В И Л А:

21 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати за ним право на земельну частку (пай), розміром 5,06 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право на яку належить позивачу відповідно до Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Інгулецьке» (а.с.2-3,17-18).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Криворізької районної державної адміністрації, Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено (а.с.61-82).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.85-88).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки № 195, позивач ОСОБА_1 з 25.02.1985 працював у радгоспі «Інгулецький», який 19.09.1996 змінив назву на КСП «Інгулецький» та 20.02.1997 був звільнений за власним бажанням (а.с.6), зазначені відомості також підтверджуються архівними довідками КУ «Криворізький районний трудовий архів» від 28.02.2018 (а.с.7,8).

Вважає, що має право на земельну частку (пай) відповідно до вимог закону, з огляду на те, що працював у КСП «Інгулецьке», посилається на те, що він є членом КСП «Інгулецький».

З трудової книжки позивача вбачається, що він звільнений з КСП «Інгулецький» 20.02.1997, тобто до того, як рішенням загальних зборів членів КСП «Інгулецьке» від 30.05.1997 вирішено затвердити кількість членів КСП, які мають право на одержання сертифіката на право на земельний пай. Відповідно до розпорядження Криворізької РДА від 30.05.1997 (а.с.66), затверджено розрахунок земельного паю комісії по паюванню КСП «Інгулецький» в розмірі 5,06 га.

Як вбачається з рішення № 91 Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.71), акт на право колективної власності на землю (а.с.72), переданий у колективну власність КСП «Інгулецький», відповідно до рішення від 04.02.2000, тобто після звільнення позивача з КСП «Інгулецький».

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачем не доведено факту його членства у КСП «Інгулецький» на момент розпаювання земель, тому він не набув право на земельну частку (пай) у цій спілці. Сам по собі факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із КСП «Інгулецьке» з 25.02.1985 по 20.02.1997 не є підставою для отримання ним земельної частки (паю).

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

В абз. 10 п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Частиною 2 ст. 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245-V i внесено зміни до ЗК України, які набрали чинності з 01 січня 2013 року, цим Законом змінено суб`єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення та визначено, що такі повноваження перейшли до Держземагентства України, а згодом - до Держгеокадастру України.

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Тобто законодавцем змінено компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та передано такі функції Держгеокадастру України замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування.

З огляду на викладене належним суб`єктом, який наділений правом розпорядження державними землями запасу сільськогосподарського призначення, є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) згідно з абз. 1 п. 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України вважається правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, таке право повинно бути реалізовано відповідним державним органом.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 321/281/17 (провадження 61-25655св18).

Проте, ОСОБА_1 , позов пред`явив лише до Криворізької районної адміністрації та Лозуватської сільської ради. Вимоги до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке наділено правом розпорядження державними землями запасу сільськогосподарського призначення, не заявляв.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішення справи без залучення до участі компетентного органу є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки суд вирішує питання про права і обов`язки особи, яка не бере участь у справі, тому у порушення принципів рівності сторін та змагальності позбавлена можливості давати пояснення по суті спору, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду та заперечення проти доводів інших учасників справи.

Так як згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню як такі, що заявлені до неналежного відповідача, оскільки апеляційний суд на стадії апеляційного перегляду позбавлений можливості усунути допущені порушення вимог процесуального права і залучити до участі у справі належного відповідача.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що порушення норм процесуального права, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_1 до Криворізької районної державної адміністрації, Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: