Справа № 428/3253/20
Провадження № 2/428/1622/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,

за участю секретаря Погребної Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Бус Транс», третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Сєвєродонецька Луганської області, про встановлення факту спільного проживання, визнання спільної сумісної власності подружжя, поділ майна -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом, в обгрунтування якого зазначила, що вона та ОСОБА_6 стали спільно проживати з 14.11.2006 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, так як останній знаходився в офіційному шлюбі із відповідачем ОСОБА_4 . Офіційний шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був розторгнутий 29.05.2012 року за рішенням суду. В рішенні суду зазначено, що сторони не проживають разом майже з середини 2006 року, що не підлягає доказуванню.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та ОСОБА_6 народилася дитина ОСОБА_7 і ОСОБА_6 був записаний у свідоцтві про народження дитини батьком.

20.10.2016 року між позивачем та ОСОБА_6 був укладений шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася друга дитина ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.

Просить встановити факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 однією сім`єю без рестрації шлюбу з 14.11.2006 року по 20.10.2016 року. Визнати спільною сумісною власністю поджружжя ј частину будинку АДРЕСА_1 і, відповідно, за нею право власності на 1/8 частину цієї будівлі.

Крім того визнати спільною сумісною власністю подружжя та провести поділ спільної сумісної власності, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину на наступні транспортні засоби: VAN HOOL 917-SX3 11967, 2000 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , VAN HOOL T-918 ALTANO 12816, 2006 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , LEXUS LX 450 4461, 2015 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_3 , MERCEDES-BENZ SPRINTER 311 CDI 2148, 2007 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_4 , VOLKSWAGEN CRAFTER 2498, 2007 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_5 , транспортного засобу VOLKSWAGEN CRAFTER 2461, 2010 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_6 , транспортного засобу MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 СDI 2685, 2006 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_7 , SETRA S 315HD 14618, 1997 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_8 , VOLKSWAGEN CRAFTER 35 2461, 2007 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_9 , MERCEDES-BENZ 0404-10R 12763, 1996 року випуску, зеленого кольору, державний номер НОМЕР_10 , RENAULT TRAFIC 1995, 2008 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_11 , VOLVO B12 12130 2002 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_12 , SCANIA K124 EB4 11705, 1999 року випуску, червоного кольору, державний номер НОМЕР_13 , EOS E-180Z COACH 11967, 1996 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_14 , NEOPLAN N 116 11967, 1999 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_15 , VAN HOOL 916-SU3A 11967, 2000 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_16 , MAN 11.190 HOCL 6871, 2000 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_17 , MERCEDES-BENZ O 404 12763, 1995 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_18 , ГАЗ 32213 ПЕ СПГ, 2001 року випуску, фіолетового кольору, державний номер НОМЕР_19 , ГАЗ ПЕ СПГ, 2002 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_20 , DAEWOO NEXIA, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_21 .

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити, в своїх поясненнях посилалися на обставини, викладені в позові.

ОСОБА_2 проти позову не заперечував, просив його задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_4 , яка також є представником неповнолітньої доньки ОСОБА_5 в судовому засіданні спочатку частково погодилася із позовом в частині визнання права власності на майно, яке було придбане після розірвання шлюбу із нею. Але в подальшому пояснила, що позов не визнає повністю, бо це зачіпає права її дітей на спадщину. Її чоловік ОСОБА_6 до моменту розірвання шлюбу в 2012 році проживав з нею і був прописаний по АДРЕСА_2 . Декілька разів він уходив з дому, але максимум на тиждень, а потім повертався. Після розірвання шлюбу він пішов і мешкав по АДРЕСА_3 . В 2016 році він уклав шлюб з позивачем, але фактично із позивачем за її адресою проживання не мешкав, а мешкав за місцем реєстрації. Просила відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Представник ТОВ «Еліт Бус Транс» не погодився із позовом, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що ОСОБА_6 дійсно був співзавновником підприємства і в якості статутного внеску передав автомобілі. Але, позов не зачіпає інтересів підприємства і вимоги до них не пред`являються, тому він не розуміє, чому їх зазначено в якості відповідача.

Представник третьої особи просила вирішити питання на розсуд суду.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обгрунтували вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.05.2012 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було розірвано. В цьому шлюбі було народжено двоє дітей: син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У ОСОБА_6 також є ще один син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який народився ще до шлюбу із ОСОБА_4 .

ОСОБА_12 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і батьком в свідоцтві про народження записаний ОСОБА_6 , а матір`ю ОСОБА_13 .

20.10.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_22 .

В цьому шлюбі було народжено дитину сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_23 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 25 цього Кодексу передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Аналіз наведених норм дає змогу зробити висновок, що для визнання факту спільного проживання однією сім`єю необхідною умовою є неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки із ОСОБА_6 у період з 14.11.2006 року до 29.05.2012 року суперечить вимогам ст. 25 СК України, оскільки попередній шлюб останнього із ОСОБА_4 був розірваний лише 29 травня 2012 року.

Аналогічний висновок міститься у постанові ВСУ від 17.06.2020 року у справі №755/18012/16-ц.

Частиною першою статті 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України) .

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Єдиним доказом спільного проживання разом із ОСОБА_6 однією сім`єю позивач надає акт від 13.04.2020 року про встановлення факту проживання ОСОБА_6 із ОСОБА_1 та дітьми за адресою: АДРЕСА_4 у період з 14.11.2006 року і по день його смерті. Але відомості, викладені в цьому акті, спростовуються показаннями відповідача ОСОБА_4 , адресами місця реєстрації проживання померлого ОСОБА_6 , що ставить під сумнів його правдивість.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, достатніх й достовірних доказів на підтвердження факту спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 подружніх взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, які б свідчили про те, що між ними склались та мали місце усталені відносини, які притаманні саме подружжю, у період з 29.05.2012 року (з моменту розірвання шлюбу із ОСОБА_4 ) по 20.10.2016 року (день укладання шлюбу із ОСОБА_1 ) суду позивачем не надано, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ј частину будинку АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/8 частину цього будинку. Ѕ частина зазначеного будинку була придбана ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу за №1253. 01.09.2016 року ј частина цього будинку за договором дарування відійшла ОСОБА_15 . Так як зазначена нерухомість була придбана до укладення шлюбу ОСОБА_6 і ОСОБА_1 , а визнання факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу в судовому засіданні не доведено, суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя 21 одиницю транспортних засобів, які були зареєстровані за ОСОБА_6 в період часу з 26.10.2005 року і до 17.08.2018 року, з наступним визнанням за позивачем права власності на Ѕ частину кожного транспортного засобу.

Тобто предметом спору в даній справі є спадкове майно.

За правилами ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

При вирішенні спору про право на спадкове майно, з урахуванням зазначених положень закону, доведенню у цих правовідносинах підлягають обставини щодо: належності майна спадкодавцю; права на спадкування за заповітом чи за законом; факту прийняття спадщини; кола спадкоємців, які прийняли спадщину та розмір їх часток у праві власності на спадкове майно.

Згідно копії спадкової справи №405/2019, заведеної щодо майна померлого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зави про прийняття спадщини за законом подали:

- ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та імені малолітніх дітей ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

- ОСОБА_2 ;

- ОСОБА_5 ;

- ОСОБА_3 .

Стаття 1261 ЦК України визначає осіб, які належать до першої черги спадкоємців за законом. Ними є діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

У зв`язку з тим, що факт спільного проживання однією сім`єю без укладання шлюбу в судовому засіданні не було встановлено, а тому і визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 15 транспортних засобів, зареєстрованих за ОСОБА_6 за перод часу з 26.10.2005 року і до 20.10.2016 року (до часу укладення шлюбу ОСОБА_6 із позивачем) не підлягає задоволенню. Доречі, суд звертає увагу на те, що транспортні засоби, зареєстровані за ОСОБА_6 , а саме:

- ГАЗ 32213, фіолетового кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_19 , зареєстрований 26.10.2005 року,

- ГАЗ 32213, білого кольору, 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_20 , зареєстрований 19.03.2008 року,

- DAEWOO NEXIA, чорного кольору, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_21 , зареєстрований 26.03.2009 року,

придбані в період шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Що стосується визнання спільною сумісною власністю транспортних засобів, які були зареєстровані за ОСОБА_6 у період часу з 20.10.2016 року і до моменту його смерті, а саме:

-VAN HOOL T-918 ALTANO 12816, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_6 17.08.2018 року;

-LEXUS LX450 4461, 2015 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за ОСОБА_6 30.03.2018 року;

-MERCEDES BENZ SPRINTER 311 CDI 2148, 2007 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_4 , зареєстрований за ОСОБА_6 31.01.2018 року;

-VOLKSWAGEN CRAFTER 2498, 2007 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_5 , зареєстрований за ОСОБА_6 17.05.2017;

-VOLKSWAGEN CRAFTER 2461, 2010 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_6 , зареєстрований за ОСОБА_6 28.07.2017;

-MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 СDI 2685, 2006 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_7 , зареєстрований за ОСОБА_6 22.07.2017;

-SETRA S 315HD 14618, 1997 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_8 , зареєстрований за ОСОБА_6 13.12.2016;

-VAN HOOL 917-SX3 11967, 2000 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_6 26.07.2019, суд прийшов до наступного.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Так як ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і достовірно встановити за чиї кошти були придбані вказані транспортні засоби в судовому засіданні неможливо.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Отже, відповідачем не спростовано презумпцію спільності вказаного спірного майна подружжя, що є його процесуальним обов`язком, а саме не надано суду беззаперечних доказів щодо придбання нею або разом із ОСОБА_6 в період шлюбу спірних транспортних засобів за особисті кошти, суд не може визнати це майно спільною сумісною власністю подружжя. Але це не позбавляє її права на спадкування за законом як спадкоємця першої черги.

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі "Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини", від 31 липня 2001 року).

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява N 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява N 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява N 54698/00, від 08 червня 2006 року).

Що стосується позову до ТОВ «Еліт Бус Транс», то суду незрозуміло, за яких підстав дане підприємстсво було зазначено у якості відповідача, бо ніяких вимог щодо майна ОСОБА_6 , яке знаходиться у статутному капіталі зазначеного Товариства, позивачем пред`явлено не було.

З огляду на вищезазначене суд вавжає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265,268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Бус Транс», третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Сєвєродонецька Луганської області, про встановлення факту спільного проживання, визнання спільної сумісної власності подружжя, поділ майна відмовити.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Шубочкіна