ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 640/7778/18

провадження № 22ц/818/4794/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Держпраці у Харківській області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 липня 2020 року в складі судді Лях М.Ю.

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області про стягнення завданої моральної шкоди, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року у справі № 820/3761/16, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2018 року, визнано незаконними дії Головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області в частині ухилення від укладання трудового договору з ним, запрошеним за погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві на роботу до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області після його звільнення з роботи в Територіальній державній інспекції з питань праці у м. Києві з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року, а також стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за цей період у розмірі 28 987, 88 грн.

Вказав, що ухилення від виплати заробітної плати у вказаний період призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Перенесені ним душевні страждання пов`язані з постійними судовими процесами щодо відновлення порушеного права на працю та заробітну плату, страхом не знайти роботу та залишитися без засобів до існування, з почуттям сорому, приниження, обурення, нездатності адаптуватися до зміни ситуації, погіршенням стану здоров`я, неможливістю продовжувати активне суспільне життя, втратою кар`єрного росту на державній службі, втратою звичного кола спілкування та порушенням способу життя.

Зазначив, що за відсутності заробітної плати він змушений був брати в борг гроші на життя, на утримання дітей, придбання ліків, що призводило до погіршення його психологічного стану.

Вказав, що для вирішення питання працевлаштування він змушений був звертатися до державних органів та до суду, що порушувало його звичний спосіб життя.

Зазначив, що на час подання позову середній заробіток за час вимушеного прогулу за рішенням суду йому так і не виплачено.

Просив визнати незаконними дії відповідача в частині ухилення від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року через ухилення від укладання трудового договору з ним, запрошеним за погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві на роботу до Територіальної державної інспекції з питань праці в Харківській області після звільнення з роботи в Територіальній державній інспекції з питань праці у м. Києві у зв`язку з переведенням на роботу до Територіальної державної інспекції з питань праці в Харківській області за пунктом 5 частини 1 статті 36 КЗпП України після судових рішень, що набрали законної сили;

стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безпосереднього списання коштів з Єдиного казначейського рахунку за ухилення від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року через ухилення від укладання трудового договору з ним.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 просив залишити без розгляду заявлену вимогу про визнання незаконними дій відповідача щодо ухилення від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 липня 2020 року, в якому ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2020 року та 21 вересня 2020 року виправлено описки, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн, завданої внаслідок ухилення від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Головне управління Держпраці у Харківській області подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині стягнення з нього 3000,00 грн на користь ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині; в іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не звернув уваги на те, що доказів на підтвердження погіршення психоемоційного стану позивачем не надано, причинний зв`язок між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач, не встановлено. Також, судом не застосовано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, а також практику ЄСПЛ.

30 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, та обґрунтування відзиву щодо заперечень на зміст та вимоги апеляційної скарги. Наголосив на тому, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року встановлено факт наявності вини відповідача в частині ухилення від укладання трудового договору за період з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року. Оскільки відповідачем формально відмовлено у виплаті заробітної плати, його право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, порушено, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з ухиленням відповідача від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу протягом двох років, а також умисним перешкоджанням його трудовій діяльності він дотепер відчуває образу, обурення несправедливим до себе ставленням, почуття приниження гідності, скривдження соціальної честі, зниження репутації відповідального працівника високого професійного рівня. У зв`язку з чим просив переглянути розмір стягнутої моральної шкоди у бік її збільшення. Також вважав, що розмір стягнутої суми моральної шкоди занижено, доводи щодо незастосування висновку Верховного Суду є безпідставними, оскільки він викладений у інших правовідносинах. Також зазначив, що суд апеляційної інстанції може за своїм внутрішнім переконанням переглянути розмір відшкодування моральної шкоди в бік збільшення.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що неправомірними діями відповідача з невиплати заробітної плати ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року, яку залишено без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2018 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 820/3761/16, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання дій незаконними та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково; визнано дії Головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області в частині ухилення від укладання трудового договору з ОСОБА_1 , запрошеним за погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві на роботу до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області після його звільнення з роботи в Територіальній державній інспекції з питань праці у м. Києві з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року незаконними; стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року у розмірі 28 987,88 грн (а. с. 5-6, 30-33, том 1).

Під час розгляду вказаної справи встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді головного державного інспектора праці відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Територіальній державній інспекції з питань праці у м. Києві. Наказом від 04 жовтня 2013 року відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України його звільнено з посади в порядку переведення до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області.

07 жовтня 2013 року ОСОБА_1 надав до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області заяву про призначення на посаду головного державного інспектора праці та інші документи, однак Територіальна державна інспекція з питань праці у Харківській області не розглянула цю заяву та не призначила його на посаду у порядку переведення з одного державного органу до іншого, мотивуючи тим, що питання про призначення на посаду буде розглянуто після отримання від Укртрансінспекції копії довідки про результати проходження спеціальної перевірки.

Наказом № 40-к лише 30 вересня 2015 року його призначено на посаду головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області.

Судами адміністративної юрисдикції встановлено, що відповідач протягом двох років з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року порушував реалізацію права позивача на працю, посилаючись на відсутність відомостей про проходження спеціальної перевірки від Укртрансінспекції. Однак, довідка про результати спеціальної перевірки відомостей щодо ОСОБА_1 у відведений Законом п`ятиденний строк надіслана на адресу відповідача, із чого вбачається причинно-наслідковий зв`язок ухилення від добровільного укладання трудового договору з ним. Тому, була встановлена незаконність дій відповідача та наявність вини Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, що виразилися в ухиленні від укладення трудового договору, виникнення вимушеного прогулу за період з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року. Внаслідок таких дій зобов`язання щодо виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року покладено на Головне Управління Держпраці у Харківській області як правонаступника Територіальної державної інспекції з питань праці.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, у якому просив стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 352 350,00 грн за період з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року через ухилення відповідача від укладання з ним трудового договору за погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві на роботу до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області після його звільнення з роботи в Територіальній державній інспекції з питань праці у м. Києві у зв`язку із переведенням із Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві на роботу до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2017 року у справі №640/17665/16-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 07 червня 2018 року, позов задоволено частково та стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн. Зазначене судове рішення є чиним та виконано відповідачем (а. с. 36-41, 78, том 1).

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 28 987,88 грн, визначеному рішенням суду у справі № 820/3761/16, виплачена ОСОБА_1 20 квітня 2018 року, що підтверджується копією платіжного доручення (а. с. 34, 76-77, том 1).

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати на користь звільненого працівника.

Зазначене відповідає тлумаченню, наданому у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 461/6803/16-ц, провадження № 61-15027св18.

Як встановлено судом відповідач протягом двох років, починаючи з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року, порушував реалізацію права позивача на працю, ухиляючись від укладання трудового договору з ним та не виплачуючи протягом цього часу заробітну плату. У зв`язку з цим, у відповідача виникло зобов`язання щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2013 року по 29 вересня 2015 року, що підтверджено постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року у справі № 820/3761/16. Вказана постанова набрала законної сили 05 березня 2018 року - після закінчення апеляційного перегляду справи. Рішення суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконано відповідачем 20 квітня 2018 року.

Встановивши факт порушення трудових прав ОСОБА_1 у зв`язку з невиплатою йому заробітку протягом двох років, суд першої інстанції врахував, що зазначені обставини призвели до вимушених змін у його життєвих стосунках, і такі дії є втручанням у право на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн, керуючись принципами розумності та справедливості, виходячи з характеру, обсягу та глибини заподіяних моральних страждань та їх негативних наслідків.

При цьому, судова колегія також враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22 травня 2019 року в межах цієї справи при перегляді ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2018 року та постанови Харківського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року, який вказав, що у справі № 640/7778/18 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ухиленням від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу через ухилення від укладення трудового договору, а у справі №640/17665/16-ц ОСОБА_1 просив відшкодувати шкоду у зв`язку з ухиленням відповідача від укладення з ним трудового договору, тому підстави позовів не є тотожними, а висновок суду про закриття провадження у справі є помилковим.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі щодо того, що суд першої інстанції не застосував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, та практику ЄСПЛ, є безпідставними, оскільки спори у справах виникли з різних фактичних правовідносин. Зокрема, спір у справі № 464/3789/17 виник щодо визнання протиправними дій державного органу щодо складання акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, припису про усунення порушення вимог законодавства, протоколу про адміністративне правопорушення, скасування припису та відшкодування завданої у зв`язку з цим моральної шкоди. Судові рішення ЄСПЛ також не можуть бути застосовані без урахування обставин конкретної справи.

Також, судова колегія звертає увагу на те, що у суді першої інстанції відповідач зазначав про пропуск ОСОБА_1 тримісячного строку для звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, однак такі посилання не можуть бути взяті до уваги, оскільки постанова Харківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року, якою дії відповідача визнано неправомірними та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, набрала законної сили 05 березня 2018 року - після закінчення розгляду справи судом апеляційної інстанції, а до суду з позовом у цій справи позивач звернувся 03 травня 2018 року, тобто в межах зазначеного строку.

Доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання ОСОБА_1 в обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу щодо того, що суд апеляційної інстанції може переглянути розмір відшкодування моральної шкоди в бік збільшення, є безпідставними, оскільки підстав для виходу за межі апеляційної скарги Головного управління Держпраці у Харківській області не вбачається, а позивач рішення суду першої інстанції не оскаржував.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 липня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року