Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Гриценко О.І.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просила визнати за нею право власності на Ѕ частини спірної квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що починаючи з 2008 року вона перебувала в фактичних шлюбних стосунках з відповідачем ОСОБА_3 та 5 грудня 2015 року офіційно уклала шлюб з останнім.

За час перебування у фактичних шлюбних стосунках в 2014 році була придбана спірна квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу №2178 від 09.10.2014 р., право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .

Позивач забезпечувала ведення домашнього господарства , придбання предметів домашнього вжитку, продуктів харчування, несла витрати по утриманню вказаної квартири.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16 квітня 2020 р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

На підставі викладеного позивач вважає, що вказана спірна квартира №127 була придбана під час перебування позивача у фактичних шлюбних стосунках та їй повинна належати Ѕ частина спірного майна.

Свої вимог позивач обгрунтовує посиланням на вимоги ст. 60, 61, 69, 70,71,74 СК України .

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов з обставин викладених в позовній заяві та просили його задовольнити в повному обсязі, наполягаючи на тому, що спірне майно було придбано під час перебування позивача та відповідача у фактичних шлюбних стосунках.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, мотивуючи це тим, що позивач та відповідач до укладання шлюбу не перебували у фактичних шлюбних стосунках, а позивач була коханкою відповідача за що останній дозволив проживати останній за місцем свого проживання, спільного бюджету, ведення господарства у сторін не було та кошти за які була придбана вказана вище спірна квартира були особистими коштами відповідача ОСОБА_3 .

Крім того за твердженням представника відповідача позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх інтересів та не встановлено факт перебування у фактичних шлюбних стосунках позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 до укладання шлюбу.

Суд заслухавши думку учасників судового розгляду дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як убачається з матеріалів справи 5 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб.

9.10.2014 р. за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири ( а.с.69-70).

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16.04.2020 р. шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , було розірвано.

Як було встановлено в судовому засіданні, що спірна квартира №127 була придбана за особисті кошти відповідача, дана обставина не спростовувалася в судовому засіданні позивачем по справі.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Стаття 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 вересня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що

підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не

можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення

в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася

внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п.20 зазначеної Постанови ПВСУ слідує, що При застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів.

Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень представників позивача, позивача, відповідача, та його представника суд прийшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як в судовому засіданні позивачем не надано належних та допустимих доказів перебування позивача та відповідача у фактичних шлюбних стосунках на час придбання спірного майна - квартири 127.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 60, 61, 70,71 СК України ст. ст. 368,372,356,358,391 ЦК України , ст. ст. 81,280-283 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відпмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст судового рішення виготовлено 14.12.2020.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПННОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: