Провадження № 2/234/69/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року Краматорський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Лутай А.М.,

за участю: секретаря судового засідання - Пагуліч Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Краматорськ Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 03.09.2018 року звернулася до суду з дійсним позовом, вказуючи, що вона є дружиною померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Померлий ОСОБА_3 був раніше одружений з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . 14.03.2014 року позивачка уклала шлюб з померлим ОСОБА_3 і вони проживали разом, як чоловік та жінка, за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, тобто жили як подружжя. 23.09.2014 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 Ѕ частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором дарування від 23.09.2014 року, зареєстрований в реєстрі №2-3898 та посвідчений державним нотаріусом Першої Краматорської держаної нотаріальної контори Фареник О.О. Як позивачці стало відомо, після смерті ОСОБА_3 , він 24.03.2014 року, склав заповіт, яким заповідав їй все своє майно, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Після того, як позивачка оформила вказане майно на своє ім`я, їй стало відомо, що 01.08.2013 року померлий ОСОБА_3 склав заповіт на відповідачку ОСОБА_2 , яка двічі зверталася до Краматорського міського суду з позовною заявою про визнання недійсним заповіту. Вважає, що на момент складання заповіту на ім`я ОСОБА_2 , померлий ОСОБА_3 знаходився в хворобливому стані та не усвідомлював своїх дій, що вимушує позивачку звернутися до суду з відповідною заявою.

Просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 01.08.2013 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою Євгенією Анатоліївною, за реєстровим № 1663 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Представник позивача ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивачки ОСОБА_1 . Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали.

Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 , у віці 79 років, помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області 02.02.2016 року повторно (серія НОМЕР_1 , актовий запис №3165).

За життя ОСОБА_3 01.08.2013 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області, Соловйовою Є.А., реєстровий №1663, яким він заповів ОСОБА_2 все своє майно, належне йому на момент смерті, в тому числі належну йому квартиру, розташовану в АДРЕСА_2 .

Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, що визначено ст.1233 ЦК України.

Статтею 1234 Цивільного кодексу України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно ст.30 ч.1 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу щодо недійсності правочинів. Недійсним є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Відповідно до частини 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №17 від 14.05.2020 року ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту 01 серпня 2013 року на будь-яке хронічне психічне захворювання не страждав. Також у цей період часу в нього не було й ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності або недоумства. Зазначений висновок підтверджується даними матеріалів цивільної справи, медичної документації, у яких немає відомостей, що свідчили б про порушення його орієнтування в навколишньому й особах, непослідовність і нецілеспрямованість його дій, про наявність в його поведінці та висловлюваннях ознак маячіння, галюцинацій, розладів свідомості або інших хворобливих порушень психічної діяльності в період складання ним заповіту (01.08.2013 року). За своїм психічним станом у той період часу він міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Висновок експертизи є достатньо обґрунтованим та не викликає жодних сумнівів в його правильності, оскільки вказаний висновок складений комісією у складі трьох лікарів судово-психіатричних експертів, які мають значний експертний стаж та попереджені про кримінальну відповідальність за надання явно неправдивих висновків.

Враховуючи вищезазначене, суд при ухваленні рішення по справі приймає за основу вказаний висновок судово-психіатричної експертизи №17 від 14.05.2020 року.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Частиною 1 ст.80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши зібрані по справі докази з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, суд вважає встановленими ті обставини, що волевиявлення померлого ОСОБА_3 під час складання ним 01.08.2013 року заповіту було вільним і відповідало його волі, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 01.08.2013 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою Євгенією Анатоліївною, за реєстровим номером 1663 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В порядку ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодування у зв`язку з необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.25, 225, 1257 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені 01.12.2020 року.

Головуючий суддя: А.М.Лутай