КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача: Білич І.М.

суддів: Коцюрби О.П., Іванченка М.М.

при секретарі: Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харчука Романа Ігоровича, який діє в інтересах Кабінету Міністрів України, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.,

у цивільній справі № 757/68573/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок проведення антитерористичної операції.

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України, в якому просив стягнути з відповідачів на свою користь майнову шкоду в розмірі 371 938,93 грн. та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є власником приватного будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та легкового автомобілю Peugeot 406, 1997 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Внаслідок артилерійського обстрілу при проведенні антитерористичної операції 02.02.2017 року було частково зруйновано його будинок та автомобіль, в результаті чого позивач не в змозі користуватися своїм майном, що спричинило позивачу майнову та моральну шкоду.

Звертаючись з позовом до Держави України, позивач керувався ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом;тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини, а до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. Вказував, що в порушення положень ст. 86 Кодексу цивільного захисту України позивач не отримав від держави ні житла, ні компенсації за пошкодження його будинку, не отримав жодної компенсації за пошкоджений автомобіль.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України через Державну казначейську службу за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 371 938 грн. 93 коп. у відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, КМУ( відповідач) подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилаючись на те, що суд помилково застосував положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом», враховуючи, що позивачем не надано обвинувального вироку щодо притягнення певного кола осіб до відповідальності за пошкодження майна позивача. Крім того, з посиланням на ст.ст. 1166, 1177 ЦК України зазначав, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача майнової та моральної шкоди, оскільки позивачем не доведена вина КМУ у заподіянні йому будь-якої шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю відповідача та настанням несприятливих наслідків для позивача.

Зазначав також, що стягнення з відповідача компенсації на підставі ст. 86 Кодексу цивільного захисту населення можливе лише за умови добровільного передання пошкодженого майна органам місцевого самоврядування/виконавчої влади, чого позивачем зроблено не було. Крім того, скаржник наполягав на тому, що належним відповідачем по справі має бути Російська Федерація як держава-агресор на сході України.

Державною казначейською службою України також оскаржувалося в апеляційному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року, однак ухвалою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявнику у зв'язку з не усуненням недоліків апеляційної скарги.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказується на необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків суду.

Представник апелянта в судовому засіданні,яке відбувалося 24.11.2020 року підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити. Будучи повідомленим про розгляд справи 08 грудня 2020 року в судове засідання не з`явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомив.

Інші учасники справи, будучин належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явилися, поважність причин неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність нез'явившихся осіб в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником приватного будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.12.2009 року, а також власником легкового автомобіля PEUGEOT 406, 1997 року випуску,реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 .

Внаслідок артилерійського обстрілу при проведенні антитерористичної операції 02.02.2017 року було значно пошкоджено будинок з господарськими будівлями належний ОСОБА_1 та повністю знищено легковий автомобіль PEUGEOT 406, 1997 року випуску,реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 звернувся з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди до Держави Україна в особі КМУ та ДКСУ.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому Законом. Зазначаючи при цьому, що спеціальний нормативно-правовий акт щодо механізму вирахування розміру шкоди на момент розгляду справи судом першої інстанції прийнято не було. А відтак, керуючись практикою Європейського суду з прав людини щодо ствердження про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючу з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: стягнення з державного бюджету 371 938 грн. 93 коп. у відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02.12.2015 року № 1275-р. м. Авдіївка Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція.

Внаслідок артилерійського обстрілу при проведенні антитерористичної операції на сході України (зокрема по АДРЕСА_1 ) 02.02.2017 року було значно пошкоджено будинок з господарськими будівлями та повністю знищено автомобіль, які належали на праві власності позивачу, що підтверджується:

- актом по попередньому обстеженню об`єктів, які постраждали внаслідок проведення бойових дій на території м. Авдіївка від 03.02.2017 року, складеним робочою групою у складі: в.о. заступника керівника військово-цивільної адміністрації з питань забезпечення життєдіяльності міста ОСОБА_7, інженером технічної служби КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради ОСОБА_8, в.о. начальника архітектурного відділу містобудування військово-цивільної адміністрації ОСОБА_9, в.о. начальника управління з розвитку міського господарства військово-цивільної адміністрації ОСОБА_10, головним спеціалістом відділу ВДРВ військово-цивільної адміністрації ОСОБА_2 , спеціалістом 1 категорії відділу архітектури та містобудування військово-цивільної адміністрації ОСОБА_3 ;

- актом про пожежу від 03.02.2017 року, складеним комісією у складі: інспектор запобігання НС 15 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Донецькій області старший лейтенант служби ЦЗ ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;

- фотографіями будинку після пошкодження та руйнування;

- фотографіями автомобілю до та після руйнування;

- висновком № 1339 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 22.08.2017 року, складеним судовим експертом Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України;

- висновком спеціаліста № 01/17 експертного автотоварознавчого дослідження про вартість матеріальної шкоди у зв`язку з аварійними пошкодженнями, спричиненими автомобілю PEUGEOT 406, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті артилерійського обстрілу м. Авдіївка невстановленими особами від 02.02.2017 року, складеним директором відділу судових автотоварознавчих експертиз МП «Автосалон».

Загальні підстави для відшкодування шкоди у цивільному законодавстві встановлені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України.

Разом з тим, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

За наявності спеціальної норми права, яка регулює спірні правовідносини, положення ст.ст. 1166, 1167 ЦК України застосуванню не підлягають, що на думку колегії суддів, було правомірно та обґрунтовано враховано судом першої інстанції.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, як і щодо застосування норм Кодексу цивільного захисту, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки ухвалюючи оскаржуване рішення судом вказані норми права не застосовувалися.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим.

Зі змісту ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» слідує, що реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому нормативно-правовому акті.

Дійшовши висновку про стягнення шкоди саме за рахунок коштів Державного бюджету, суд керувався зокрема положеннями ч. 10 ст. 10 ЦПК України, згідно якої забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Також судом було враховано практику ЄСПЛ, а саме: у рішенні від 08.01.2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» (AyderandOthers v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (socialrisk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб.

У рішенні від 19.10.2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров`ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов`язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110).

Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючу з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Доган та інші проти Туреччини» від 29.06.2004 року Суд наголосив, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності (рішення у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979). Однак поняття «майно» у статті 1 має автономне значення, яке, безперечно, означає не лише право власності на матеріальні речі; для цілей цього положення деякі інші права та інтереси, які становлять надбання, також можна вважати «майновими правами», тобто «майном» (рішення у справі «ҐазусДосьєр-ундФордертехнікҐмбХ» проти Нідерландів» від 23.02.1995 року; у справі «Компанія «Матуш е Сільва» та інші проти Португалії»). Тому безперечно, питання, яке постає за цим пунктом, полягає у з`ясуванні можливості вважати сукупну господарську діяльність заявників «майном», яке належить до сфери застосування гарантії, передбаченої статтею 1 Першого протоколу.

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, судом обґрунтовано враховано доведеність того факту, що на початок проведення антитерористичної операції позивачу на праві власності належали житловий будинок та автомобіль, які кваліфікуються як «майно» для цілей статті 1 Першого протоколу, та які були пошкоджені внаслідок проведення антитерористичної операції.

Доводи скаржника про те, що позивачем не надано вироку суду про встановлення факту терористичного акту щодо майна позивача, підлягають відхиленню, оскільки застосування положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не ставиться законодавцем в залежність від наявності або відсутності обвинувального вироку суду.

При цьому, документально підтверджений факт знищення майна позивача саме на території проведення антитерористичної операції підтверджує відповідну обставину.

Доводи апеляційної скарги про те, що КМУ вжито усіх необхідних заходів для боротьби з тероризмом підлягають відхиленню, оскільки не стосуються предмету спору та не спростовують доводи позивача.

Крім того, у матеріальному аспектідержава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113).

У процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення.

Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Заперечуючи проти відшкодування моральної шкоди, будь-яких доказів на спростування позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині скаржник не надав.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи скаржника , щодо не взяття судом до уваги тих обставин, що 24 лютого 2018 року набрав чинності Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», згідно якого відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії РФ покладається на державу агресора, а тому Держава Україна не може бути належним відповідачем у даній справі, колегією суддів відхиляється, оскільки відповідний законодавчий акт не був чинним на момент виникнення спірних правовідносин у справі, а тому звертаючись до суду з даним позовом та визначаючи коло відповідачів, ОСОБА_1 керувався чинним на той час законодавством.

Постановою КМУ від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання.

Згідно постанови КМУ від 10 липня 2019 року №623 вказаний порядок викладений у новій редакції, згідно якого до постраждалих відносяться у тому числі особи, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (таким постраждалим надається грошова компенсація).

Тобто механізм відшкодування шкоди особам, які зазнали такої шкоди внаслідок агресії РФ та проведення АТО, було врегульовано на законодавчому рівні лише в липні 2019 року, тобто після звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом та після ухвалення судом рішення по суті спору.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду від 27 червня 2018 року в постанові по справі №756/1529/15-ц зазначила, що апеляційний суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

За таких обставин, слід дійти висновку про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи необхідність забезпечення Державою Україна дотримання гарантій збереження майна її громадян на території проведення бойових дій (антитерористичної операції) та відсутністю на момент звернення ОСОБА_1 до суду та розгляду справи судом першої інстанції законодавчо закріпленого механізму відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ та проведенням антитерористичної операції.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 375, 381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Харчука Романа Ігоровича, який діє в інтересах Кабінету Міністрів України, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді: