Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.12.2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особi:
головуючого суддi - Бедьо В.І.
з участю секретаря судових засідань - Пазяк С.М.
представника позивача - ОСОБА_1
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
pозглянувши у вiдкpитому судовому засiданнi в м. Ужгороді спpаву за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном та виселення із займаного приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із зазначеною вище позовною заявою.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачеве Міністерства оборони України зазначає у позові, що у 2006 році на його баланс були зараховані будівлі, які розташовані на території військового містечка № НОМЕР_1 , будівля № НОМЕР_2 у м. Ужгороді, що на АДРЕСА_1 .

В кімнаті № 7 будівлі № 3 війського містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , на території військової частини НОМЕР_3 в приміщенні казаременно-житлового фонду КЕВ м. Мукачеве, яке по облікових даних кварирно-експуатаційного відділу м. Мукачеве рахується як казарма військової частини НОМЕР_3 , проживає ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 . Вказана будівля АДРЕСА_2 немає статусу житлового будинку та є державною власністю, що закріплена за Збройними Силами України. Квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачеве Міністерства оборони України розпоряджається майном Міністерства оборони України на праві оперативного управління.

Відповідач ОСОБА_2 була заселена у кімнату № 7 будівлі № 3 війського містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 з дозволу командира в/ч НОМЕР_3 у липні 2008 року, однак на даний час втратила відносини зі збройними Силами України та до Міністерства оборони немає ніякого відношення, оскільки у грудні 2012 року у зв`язку з ліквідацією військової частини працівника Збройних Сил України ОСОБА_2 звільнено з військової служби.

Позивач вказує на те, що за твердженням відповідача дозвіл на користування нежилим приміщенням надав командир військової частини, однак документів, що підтверджують даний факт відповідачами не надано, конкурс щодо передачі вищевказаного майна в оренду будь-кому, в тому числі ОСОБА_2 не проводився, будівля продовжує використовуватись Міністерством оборони України.

Відтак позивач розглядає проживання відповідачів у казармі, виходячи з норм майнового найму, а не житлового законодавства і тому виносить на розгляд суду питання про виселення відповідачів із нежилого приміщення без надання іншого любого приміщення (жилого чи нежилого).

Позивач зазначає, що на сьогоднішній день відповідачі, проживаючи в будівлі, створюють перешкоди в користуванні майном, оскільки Міністерство оборони України не може експлуатувати будівлю, у якій планується реконструкція під житловий будинок для заселення військовослужбовців ЗС України. Звернення позивача до відповідачів з вимогою про виселення результатів не дало.

Відповідач на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов не перебуває та немає права на оримання житла від Міністерства оборони України.

На підставі викладеного вище позивач посить суд усунути перешкоди в користуванні нежитловим примішенням для військовослужбовців МО України в будівлі № 3, військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 та зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звільнити вказане нежитлове приміщення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12.05.2014 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову та просив задовольнити з підстав, викладених у змісті позову.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у письмових заперечення на позов. Так, 10.06.2014 року та 30.11. 2018 року відповідач ОСОБА_2 подала заперечення, в яких зазаначає, що вона разом з сімєю з 2008 року постійно проживає в кімнаті АДРЕСА_4 . Заселена вона була на підставі дозволу командира військової частини НОМЕР_3 і з тих пір постійно сплачує за користування житловою площею, а позивач приймає такі платежі, що на думку відповідача свідчить про існування правовідносин, притаманних договору найму житлового приміщення. Окрім того з 2013 року відповідачі здійснюють також оплату за спожиту електроенергію до Ужгородського МРЕМ та неодноразово здійснювали поточний та капітальний ремонт спірного житла та витратили багато власних коштів на ремонт. У 2012 році у звязку з ліквідацією військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_2 була звільнена з військової служби, а тому відповідач вважає, що згідно п. 1 ч. 4 ст. 125 ЖК України не може бути виселена із спірного житлового приміщення. Окрім того у спірному приміщенні проживає її чоловік ОСОБА_2 , який є ветераном ЗС України (згідно посвідчення ветерана ЗС України) та неповнолітній син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення учасників судого процесу, вивчивши надані сторонами письмові докази, суд встановив наступні обставини та правовідносини.

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що спір, що виник між сторонами, стосується виселення зі службового житла (наданої сім`ї військовослужбовця кімнати № 7 будівлі № 3 війського містечка АДРЕСА_5 ) ОСОБА_2 , яка згідно Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_5 № 305 від 27.12.2012 року була звільнена з посади бухгалтера фінансово-економічної служби 31.12. 2012 року у зв`язку з ліквідацією частини на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто більше не є працівником Збройних сил України, однак продовжує проживати у спірному майні разом з чоловіком ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачеве Міністерства оборони України зазначає, що на сьогоднішній день відповідачі, проживаючи в будівлі, створюють перешкоди в користуванні майном, оскільки Міністерство оборони України не може експлуатувати будівлю, у якій планується реконструкція під житловий будинок для заселення військовослужбовців ЗС України, натомість звернення позивача до відповідачів з вимогою про виселення результатів не дало.

Також позивач підставою для виселення відповідачів із спірного майна зазначає ту обставину, що відповідач на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов не перебуває та немає права на оримання житла від Міністерства оборони України, що слугувало підставою для звернення до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні нежитловим примішенням для військовослужбовців МО України в будівлі № 3, військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 та зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звільнити вказане нежитлове приміщення.

На противагу доводам сторони позивача відповідач ОСОБА_2 пояснила, що була заселена у кімнату АДРЕСА_6 війського містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 з дозволу командира в/ч НОМЕР_3 у липні 2008 року і дійсно на даний час втратила відносини зі Збройними Силами України та до Міністерства оборони немає ніякого відношення, оскільки у грудні 2012 року у зв`язку з ліквідацією військової частини працівника Збройних Сил України була звільнена з військової служби у зв`язку ліквідацією військової частини. Разом з тим акцентує увагу на тому, що починаючи з 2008 року спірне приміщення є єдиним місцем проживання її та членів її сімї. В якості доказу її постійного проживання за вказаною адресою надала копії квитанцій про сплату комунальних платежів ( а. с. 45-67), договір про користування електричною енергією.

Також факт проживання відповідачів за адресою АДРЕСА_3 підтверджується Актом від 22.01.2014 року про підтвердження фактичного проживання осіб, за якими закріплена кімната в приміщенні, яке використовується для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, затвердженого Начальником КЕВ м. Мукачеве ОСОБА_7 .

Окрім того відповідачі в судовому засіданні пояснили, що здійснили капітальний ремонт в займаному ними приміщенні за власні кошти та не мають у власності іншого нерухомого майна. Відсутність реєстрації за вказаною адресою пояснили тим, що у цьому їм було відмовлено з тих підстав, що відповідач ОСОБА_2 вже використала своє право на приватизацію за іншою адресою. Однак звернула увагу на те, що насправді частка ОСОБА_2 в об`єкті приватизації є незначною, оскільки крім неї у приватизації об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_7 брали участь семеро чоловік. Пояснила, що на даний час за вказаною адресою проживають її рідні, де немає місця для відповідачів. В якості доказу цієї обставини надала суду довідку з місця проживання про склад сімї та реєстрацію № 134 від 05.06.2018 року.

Також відповідачі в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_3 на сьогоднішній день проходить службу у військовій частині НОМЕР_6 , зокрема з 18.10.2016 року по т. ч., тобто перебуває у відносинах зі збройними Силами України та має безпосереднє відношення до Міністерства оборони України. Вказана обставина відповідно підтверджується довідкою № 276 від 31.01. 2020 року.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є ветераном ЗС України, учасником бойових дій, брав участь в антитерористичні операції в Донецькій та Луганських областях.

Савченко О.В. в судовому засіданні пояснив, що на даний час стоїть на черзі у виконавчому комітеті органів місцевого самоврядування як особа, що потребує поліпшення житлових умов, однак доказів цієї обставини суду не надав.
Відтак, з пояснень відповідачів встановлено, що спірне нерухоме майно є єдиним реальним місцем для проживання відповідачів, один з яких окрім цього ще є неповнолітнім, а відтак втрата цього житла покладе їх у вкрай важке становище.
Вказані відповідачами обставини не були спростовані стороною позивача, такі не надали жодних доказів того, що у випадку виселення відповідачі мають можливість проживати в будь-якому іншому житлі.
Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відтак суд приходить до переконання, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Так матеріалами встановлено, що відповідач ОСОБА_2 до 31.12.2012 року була працівником Збройних Сил України, відтак її статус дозволив їй відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» отримати право користування службовим приміщенням.

Всупереч тому, що відповідач та інші члени її сімї не зареєстровані у спірному житлі, однак законність їх вселення не спростована стороною позивача.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_3 та діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право на житло у відповідному військовому містечку як члени сім`ї військовослужбовця.

Отже, як вже попередньо встановлено судом, відповідачі постійно проживають за вказаною у позові адресою, не мали іншого житла на момент подання позову про виселення, тому є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначеною кімнатою № 7 у будівлі № 3 війського містечка АДРЕСА_5 є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Той факт, що відповідно до положення ст. 124 ЖКУ України « робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою підлягають виселенню з службового приміщення з усіма особами, які з ними проживають, з надання іншого приміщення», на яку звертає увагу позивач, не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідачів у формі такого втручання держави як виселення з кімнати, де ОСОБА_2 проживає з її родиною, в якій окрім того є неповнолітній.

Вказане стосується і посилання позивача на те, що «підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР».

Згідно п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак в даному випадку суд вважає за необхідне звернутися до постанови Верховного суду у справі № 357/3258/16-ц.

Верховний Суд у даній справі звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому в даній справі суд перш за все повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у військовому містечку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відтак в першу чергу слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідачів з спірного нерухомого майна без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, Верховний Суд у справі № 357/3258/16-ц вказує на необхідність з`ясування, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо виселення колишньої дружини військовослужбовця з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом і в якій вона проживає з малолітньою дитиною, за відсутності у них іншого житла та без надання іншого житлового приміщення.

В даному ж випадку мова йде про колишного працівника Збройних Сил України та її сімю, в якій один неповнолітній, а чоловік на даний час має пряме відношення до Збройних Сил України, оскільки перебуває на воєнній службі.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК «робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення».

Однак стаття 125 ЖК визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено сім`ї військовослужбовців, осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
В даному ж конкретному випадку мова йде про сімю військовослужбовців, з врахуванням також того, відповідач ОСОБА_2 зільнена у зв`язку з ліквідацією військової частини, а відповідач ОСОБА_5 продовжує військову службу по теперішній час.
Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач на переконання суду не аргументував докладно ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з ліквідацією військової частини, то пропорційність цій меті виселення відповідачів, наявність в якої іншого житла судом не встановлено, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд приходить до переконання, що в даному випадку захист прав та інтересів військовослужбовців та їх дітей, на яких у випадку виселення зі спірного майна буде покладено надмірний тягар, має пріоритетне значення.

Відтак, суд приходить до переконання, що стороною позивача не доведено, що такий радикальний захід , як виселення відповідачів є дійсно необхідним у демократичному суспільстві, натомість позбавлення їх житла може мати серйозний вплив на їх приватне та сімейне життя, тому не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Враховуючи вищевикладене, а також оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку , що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11,12, 80, 81, 263-268,352-356 ЦПК України, ст. ст. 9, 109, 124, 125 ЖК У, суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном та виселення із займаного приміщення відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачеве Міністерства оборони України, адреса 89600, м. Мукачево, вул. Берегівська об`їзна, 1а.
Відповідач: ОСОБА_2 (адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ).
Відповідач: ОСОБА_3 (адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ).
Відповідач: ОСОБА_4 (адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ).
Відповідач: ОСОБА_5 (адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ).

Повний текст рішення складено 17.12.2020 року.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду: В.І.Бедьо