РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Калетинець Т.В.

справа № 569/14289/20,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення порядку володіння та користування спільним майном,

представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Рівненського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення порядку володіння та користування спільним майном.

В обґрунтування позову зазначають, що вони та відповідачі по справі є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 . Спірна квартира має 68,4 кв.м загальної площі та складається з трьох кімнат житловою площею 38,0 кв.м. Позивачі у належній їм на праві власності квартирі не проживають з різних особистих та об"єктивних причин. Рішенням Рівненського міського суду від 22 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. ОСОБА_3 користується фактично житловою кімнатою площею 13,4 кв.м., позначеною на плані квартири під АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 , жилою кімнатою 9,1 кв.м., позначеної на плані квартири під АДРЕСА_3 . Позивачі, окрім витрат на оплату орендованого житла у якому вони проживають, зобов"язані брати участь у витратах на управління квартирою, яка їм належить на праві спільної часткової власності з відповідачами, що ставить їх в нерівні порівняно з ними умовами. З врахуванням встановленого відповідачами порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , позивачі бажають надання їм у спільне володіння і користування жилу кімнату площею 15,5 кв.м., позначену на плані квартири під АДРЕСА_4 , решту приміщень квартири залишити в спільному користуванні співвласників.

Оскільки між сторонами наявні внутрісімейні відносини в добровільному, позасудовому порядку вони не можуть оформити запропонований ними порядок.

Просять суд визначити порядок володіння і користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в спільне користування жилу кімнату площею 15,5 кв.м., позначену на плані квартири в технічному паспорті на неї, виготовленому комунальним підприємством "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" 3.02.2009, під № 6, з балконом до неї 2,6 кв.м.; ОСОБА_3 жилу кімнату площею 13,4 кв.м. позначену на плані квартири від № 2; ОСОБА_4 жилу кімнату площею 9,1 кв.м., позначену на плані квартири АДРЕСА_3 ; кухню площею 10,8 кв.м., позначену на плані під № 7, ванну площею 2,7 кв.м., позначену на плані під № 4, вбиральню площею 1,5 кв.м., позначену на плані під № 3, коридор площею 11,8 кв.м., позначений на плані під № 1, лоджію площею 5,5 кв.м. залишити у спільному користуванні сторін.

28 жовтня 2020 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву в якому вказано, що позов він не визнає. Вважає, що спір щодо визначення порядку володіння та користування квартирою між сторонами, який підлягає вирішенню судом відсутній, а права позивачів жодним чином не порушені, щоб могло спонукати їх зверненню до суду. Жоден із позивачів не звертався ні до нього, ні до іншого відповідача по справі з пропозицією укласти нотаріально посвідчений договір про володіння та користування квартирою. Позивачі пропонують встановити порядок користування квартирою який існує на зараз між співвласниками, що свідчить про відсутність спору та порушення прав позивачів. У зв"язку із відсутністю будь-яких порушень прав позивачів даний спір не підлягає розгляду судом. Зазначає, що ним та іншим відповідачем жодним чином не обмежуються права позивачів на їх володіння та користування квартирою спільним майном, позивачі з власних особистих та об"єктивних причин не проживають у належній їм квартирі. Сама обставина, що позивачі не проживають в квартирі не може свідчити про порушення їх прав. Витрати по утриманню квартири він, як основний квартиронаймач, з яким укладено договори на отримання житлово-комунальних послуг, несе самостійно. Позивачами не надано доказів, що вони орендують оплатно інше житло не підтверджено доказами.

Також вказує, що технічне планування квартири не дає можливості визначити порядок користування квартирою без ущемлення прав інших співвласників, що є неприпустимим.

Зауважив, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_4 , який вона може використовувати і не будучи пов"язаною з іншими співвласниками.

Просив суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивачів судові витрати.

Відповідач ОСОБА_4 відзив на позов не подала.

Представник позивачів подала до суду відповідь на відзив, в якому підтримала обставини викладені у позові, просила його задовольнити.

Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 19 жовтня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву на позов, відповіді, заперечень.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про закриття провадження по справі.

Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 09 грудня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Хильчук К.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивачів на користь відповідача ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн..

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з"явилася.

Заслухавши виступи учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 13 квітня 2009 року, виданого згідно з наказом №127 від 13 квітня 2009 року управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_5 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 та членам його сім"ї, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в рівних частках по 1/4 кожному.

Як вбачається з технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , вона складається із трьох жилих кімнат площею 13,4 кв.м., 9,1 кв.м. , 15,5 кв.м., кухні площею 10,8 кв.м., ванни площею 2,7 кв.м, вбиральні площею 1,5 кв.м., коридору площею 11,8 кв.м., балкону 2,6 кв.м., лоджії 5,5 кв.м.. Загальна площа квартири складає 68,4 кв.м., житлова площа квартири 38,0 кв.м..

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім"ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом ст.ст. 47, 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Пункт 53 "Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР", затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470, передбачає, що жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в населеному пункті визначається і періодично переглядається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів спільно з радами профспілок виходячи з даних статистичної звітності.

Враховуючи те, що власниками спірної квартири є четверо осіб, а загальний розмір житловою площі квартири складає 68,4 кв.м., житлова площа квартири складає 38,0 кв.м., в результаті чого на кожного із чотирьох її співвласників припадає по 17,1 кв.м. загальної площі і по 9,5 кв.м. житлової площі.

Згідно технічного паспорта, спірна квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат, площі яких становлять 13,4 кв.м. (жила кімната 2), 9,1 кв.м. (жила кімната 5) та 15,5 кв.м. (жила кімната 6). Натомість, співвласників є чотири, що унеможливлює виділення кожному із них жилої кімнати площею не менше 9,5 кв.м., а тому позовні вимоги позивачів про виділення у користування іншому відповідачу по справі ОСОБА_4 жилої кімнати площею 9,1 кв.м., позначеної на плані квартири під АДРЕСА_3 , до задоволення не підлягають, оскільки ущемляють законні права та інтереси одного із співвласників.

Крім того, порядок користування спірною квартирою, який просять визначити позивачі не відповідає їх часткам у праві власності на цю квартиру та призведе до суттєвого обмеження прав інших співвласників, виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні, тому визначити частку кожного співвласника у спірній квартирі, що може бути надана кожному у володіння та користування, яка б не обмежувала права інших співвласників, передбачені ст.ст. 317, 319 ЦК України щодо права власника користуватись майном на власний розсуд, неможливо.

Також неможливо погодитися із запропонованим позивачами варіантом про залишення у спільному користуванні сторін лоджії площею 5,5 кв.м., оскільки вихід на лоджію здійснюється із окремої ізольованої кімнати площею 13,4 кв.м., позначеної на плані квартири під АДРЕСА_2 , що фактично перетворить її у прохідну кімнату і ущемлятиме права того співвласника, в особисте користування якого буде виділена ця житлова кімната.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Також позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі будь яким чином порушують права позивачів щодо спільного користування квартирою та що позивачі зверталися до відповідачів щодо домовленостей користування квартирою. Сама вказівка на те, що вони бажають мати ізольовану кімнату в квартирі та те, що відповідачі не бажають цього, не підтверджує наявність конфліктної ситуації. Таким чином, позивачами не доведено, що їх права не визнаються чт оспорюються відповідачами.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов"язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову - на позивача.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа №301/1894/17.

Так, на підтвердження здійснених відповідачем ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу надано: Договір про надання правової допомоги від 13 жовтня 2020 року укладеного між ОСОБА_3 та Адвокатським об"єднанням "Юридична основа", Додатковий договір №1 до договору про надання правової допомоги від 13 жовтня 2020 року, згідно якого визначено фіксований розмір гонорару Адвокатського об"єднання "Юридична основа", Детальний опис робіт (наданих послуг), копія квитанції №ПН177232С1 від 13 жовтня 2020 року на суму 2500 грн. та №ПН177232С2 від 13 жовтня 2020 року суму 20 грн..

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн..

Згідно із ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов"язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами

Разом зі тим, позивачами в ході судового розгляду справи жодних клопотань щодо зменшення судових витрат заявлено не було.

Таким чином, зважаючи на те, що стороною позивачів в ході судового розгляду справи не заявлено відповідного клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем ОСОБА_3 , суд не ставить під сумнів співмірність даних витрат критеріям, наведеним у ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Відтак, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, на його користь ОСОБА_3 за рахунок позивачів підлягають відшкодуванню витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, п.3 Розділ ХII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення порядку володіння та користування спільним майном - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

ОСОБА_1 проживає АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_2 , проживає АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

ОСОБА_3 проживає АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

ОСОБА_4 , проживає АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складене 21 грудня 2020 року у зв"язку із перебуванням головуючої у щорічній відпустці з 14.12.2020 по 18.12.2020.

Суддя -