ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2020 року м. Чернівці справа № 727/4267/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І. Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Чебан В.М., повний текст якого складено 09 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту.

Посилалось на те, що 11.06.2004 року АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту №44, за умовами якого боржник отримав кошти в сумі 25000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №44 між позивачем та відповідачем 11.06.2004 року укладено договір іпотеки №44, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру під АДРЕСА_1 та квартиру під АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неможливістю виконання умов за кредитним договором у ОСОБА_1 виникла заборгованість, через що позивач АКБ «Укрсоцбанк» був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №136702384, 136702888 від 05.09.2018 року, позивачу стало відомо, що на іпотечне майно накладено арешт та внесено відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме:

Провадження №22-ц/367/20 Категорія 19

- №3531309, за яким накладено арешт нерухомого майна - на квартиру під АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.07.2006 року;

- №3531259, за яким накладено арешт нерухомого майна - на квартиру під АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.07.2006 року.

Позивач вважає, що накладення арешту на іпотечне майно в даному випадку є порушенням права банку як іпотекодержателя.

Просив звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_2 , що був накладений ухвалами Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.07.2006 року та від 28.07.2006 року (номер запису про обтяження 3531309, 3531259), вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2019 року позовну заяву задоволено.

Скасовано арешт, накладений реєстратором - Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 3531259 на квартиру АДРЕСА_1 , що був накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.07.2006 року.

Скасовано арешт, накладений реєстратором - Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 3531309 на квартиру АДРЕСА_1 , що був накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.07.2006 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на його незаконність та необґрунтованість, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, а саме порушено право на захист та справедливий розгляд справи.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції посилався на те, що на даний час порушено права позивача як іпотекодержателя відповідного майна, а накладення арешту на іпотечне майно в даному випадку є порушенням права банку як іпотекодержателя, адже відповідно до ст.572 Цивільного Кодексу в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави), тому є всі правові підстави для звільнення майна з-під арешту.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 11 червня 2004 року АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» після зміни найменування Акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 уклали Договір кредиту № 44, за умовами якого боржник отримав кошти в сумі 25000 доларів США (а.с.12-14).

В подальшому, 21.11.2019 року рішенням спільних загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк» було затверджено нову редакцію статуту АТ «Альфа-Банк», яка погоджена НБУ 26.11.2019 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №44 між позивачем та відповідачем 11.06.2004 року було укладено договір іпотеки №44, відповідно до п.1.1. якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру під АДРЕСА_1 та квартиру під АДРЕСА_1 (а.с.15-18).

Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію в державному реєстрі іпотек, іпотекодержателем зазначеного нерухомого майна виступає саме AT «Укрсоцбанк».

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №136702384 від 05.09.2018 року, державним реєстратором накладено арешт не нерухоме майно - квартиру під АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.07.2006 року (зареєстровано реєстратором - Перша Чернівецька державна нотаріальна контора, реєстраційний номер обтяження 3531309).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №136702888 від 05.09.2018 року, державним реєстратором накладено арешт не нерухоме майно - на квартиру під АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.07.2006 року (зареєстровано реєстратором - Перша Чернівецька державна нотаріальна контора, реєстраційний номер обтяження 3531259).

Як вбачається з копії ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.07.2006 року, (справа №2-2380/2006) Шевченківським районним судом м. Чернівці було накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме: квартири АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 АДРЕСА_1 .

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотека є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленого цим Законом.

Частинами 1, 5, 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом;

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору;

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки;

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Статтями 37, 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, згідно якого іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Аналіз норм Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку» дає підстави прийти до висновку, що Закону України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює підстави виникнення та припинення іпотеки, серед яких така підстава, як сплив строку позовної давності до вимоги, забезпечення іпотекою, не є наслідком її припинення.

Крім того, на виконання ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» на час розгляду справи, відсутні відомості про реєстрацію її припинення, що в сукупності підтверджує наявність у позивача прав іпотекодержателя, та, як наслідок, порушення їх через накладення арешту на предмет іпотеки ухвалою Шевченківського районного суду від 27 та 28 липня 2006 року.

Обґрунтування незаконності обраних позивачем способів захисту та висновків суду щодо їх задоволення апеляційна скарга не містить.

Щодо доводів апелянта про те, що його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, слід зазначити наступне. Порядок виклику та наслідки неявки в судове засідання особи, яка викликається, передбачені ст. ст. 128, 130, 223, ЦПК України.

В матеріалах справи містяться відомості щодо неодноразового направлення ОСОБА_1 копій судових документів на відому суду адресу, які в подальшому поверталися із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Проте, зазначена адреса належним чином підтверджена зареєстрованим місцем проживання відповідача (а. с. 27).

Крім того, право доступу до участі в справі було забезпечено при розгляді заяви про перегляд заочного рішення, яка є стадією судового розгляду, отже відповідач не був позбавлений права висловити заперечення та надати докази, що спростовує доводи апелянта про порушення ст. 6 ЄСПЛ.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (частина третя статті 154 ЦПК). При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору (частина четверта статті 154 ЦПК). Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (в порядку Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підставі, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В силу ст. ст. 256-257, ч. 1 ст. 260, ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Наслідки спливу позовної давності передбачені ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_1 не надано належних і допустимих обґрунтувань з посиланням на докази, що підтверджували б підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Проте, при подачі заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.09.2019 року ОСОБА_1 повідомив суд про наявність у нього пільг щодо сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув та безпідставно при задоволенні позовних вимог відніс судові витрати за рахунок відповідача, який є інвалідом І групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, ст. 141 ЦПК України не містить порядку для компенсації судового збору у випадках коли відповідач, не на користь якого ухвалено судове рішення, звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до п. 35 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Крім того, ч. 9 ст. 10 ЦПК України зазначено, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Таким чином, подібні за змістом відносини в сукупності з пільгами щодо сплати судового збору дають підстави прийти до висновку про їх компенсацію позивачу в порядку, встановленому Постановою Кабінету міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року №590 у спосіб, визначений постановою «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03.08.2011 року № 845.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В іншій частині доводи апеляційної скарги не спростовують законних висновків суду по суті вирішення спору.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 понесених судових витрат в сумі 3842 гривні скасувати.

Компенсувати Акціонерному товариству «Альфа-Банк» Код ЄДРПОУ 42 (три тисячі вісімсот сорок дві гривні) понесених судових витрат зі сплати судового збору (платіжні доручення № від 05.04.2019 року та № від 25.04.2019 року) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк