Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Передрій І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Даниленко Є.М.

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Колокольніков В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та стягнення коштів як частку у спільній сумісній власності, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року до Шевченківського районного суду міста Києва звернувся представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Даниленко Є.М. з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд:

-визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності та виділити їй в натурі із спільної сумісної власності: - Ѕ квартири АДРЕСА_1 ;

- Ѕ квартири АДРЕСА_2 ; - Ѕ автомобіля JAGUAR XJ, 2001 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 5000куб.см., номерні знаки НОМЕР_2 , дата реєстрації 06.12.2011; - Ѕ автомобіля CHRYSLER 300С, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_10 , об`єм двигуна 5654куб.см., номерні знаки НОМЕР_4 , дата реєстрації 01.06.2006;

-визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності та виділити йому в натурі із спільної сумісної власності: - Ѕ квартири АДРЕСА_1 ;

- Ѕ квартири АДРЕСА_2 ; - Ѕ автомобіля JAGUAR XJ, 2001 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 5000куб.см., номерні знаки НОМЕР_2 , дата реєстрації 01.12.2011; - Ѕ автомобіля CHRYSLER 300С, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_11 , об`єм двигуна 5654куб.см., номерні знаки НОМЕР_4 , дата реєстрації 01.06.2006;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2057030,00грн як частку у спільній сумісній власності подружжя.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 1996 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 21 грудня 2012 року. За час перебування у шлюбі подружжям було спільно нажито (спільними зусиллями та спільними коштами) вищевказане майно, а також квартира АДРЕСА_3 . Не зважаючи на розірвання шлюбу, тривалий час жодних суперечок щодо належності даного майна сторонам на праві спільної сумісної власності не виникало. В серпні 2016 року, за нотаріально посвідченою згодою позивача, було продано квартиру АДРЕСА_3 , однак всі виручені від продажу квартири кошти відповідач забрав собі. Також, у серпні 2016 року, відповідач, зважаючи на те, що вищевказане майно оформлено на нього, відмовився визнавати право позивача на квартири та автомобілі, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності та виділ в натурі із спільної сумісної власності, стягнення коштів як частку у спільній сумісній власності подружжя та призначено підготовче засідання (т.1, а.с. 46).

08 лютого 2019 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Даниленко Є.М. подав до Шевченківського районного суду м. Києва заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив вважати позовні вимоги викладеними у наступній редакції:

-визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на:

- Ѕ квартири АДРЕСА_1 ; - Ѕ автомобіля CHRYSLER 300С, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_6 , об`єм двигуна 5654куб.см., номерні знаки НОМЕР_4 , дата реєстрації 01.06.2006;

-визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на:

- Ѕ квартири АДРЕСА_1 ; - Ѕ автомобіля CHRYSLER 300С, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_7 , об`єм двигуна 5654куб.см., номерні знаки НОМЕР_4 , дата реєстрації 01.06.2006;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1325500,00грн як частку у спільній сумісній власності подружжя. (т.2 а.с.113-117)

На підставі даної заяви про зменшення розміру позовних вимог та застосувавши правила виключної підсудності, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва

від 11 лютого 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя передано за територіальною підсудністю до Дніпровського районного суду

м. Києва (т.2, а.с. 124-125).

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 24 квітня 2019 року матеріали цивільної справи № 761/44318/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя повернуто до Шевченківського районного суду м. Києва для продовження розгляду справи (т. 2, а.с. 163-164).

Листом від 14 травня 2019 року №01-09/163/2019/К-301 Шевченківським районним судом м. Києва, на виконання ухвали від 11 лютого 2019 року, повернуто цивільну справу до Дніпровського районного суду м.Києва (т. 2, а.с.169-170).

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 28 травня 2019 року суддею Галаган В.І. заявлено самовідвід щодо розгляду справи № 761/44318/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя (т.2, а.с. 172-174).

В порядку, визначеному ч. 3 ст. 14 ЦПК України, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддям від 28 травня 2019 року, справу передано в провадження судді Гаврилової О.В.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 31 травня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, та стягнення коштів як частку у спільній сумісній власності - прийнято до свого провадження та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого засідання (т.2, а.с.179-181).

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 01 липня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, поданої в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та стягнення коштів як частку у спільній сумісній власності (т.2 а.с.203-205).

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

09 серпня 2019 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Колокольнікова В.А. надійшов відзив на позовну заяву з письмовими доказами на його обґрунтування, направлений до суду 05 липня 2019 року (т.3 а.с.54). У відзиві представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та зазначив, що відповідач не погоджується з доводами та обставинами, викладеними в позовній заяві, вважає позовні вимоги безпідставними, не підтвердженими належним чином. Так у відзиві вказано, що рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами встановлено факт припинення між сторонами шлюбних відносин з 2006 року, а належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття майна під час шлюбу, а й тим, що джерелом набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Факт припинення з 2006 року шлюбних відносин, не ведення сторонами спільного господарства, проживання за різними адресами також підтверджується доказами. Щодо неможливості визнання квартири

АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та її поділу між сторонами у відзиві зазначено, що вказана квартира була придбана за грошові кошти матері відповідача - ОСОБА_3 та його бабусі - ОСОБА_4 . Так в листопаді 2002 року ОСОБА_3 , на підставі довіреностей була здійснена продаж належної відповідачеві та його сестрі квартири в м.Дрогобич, Львівської області. Отримані від продажу кошти в сумі 15500,00 гривень ОСОБА_3 розмістила на депозитному рахунку, після закінчення строку дії договору було здійснено обмін вказаних коштів на долари США. В подальшому - 18.06.2003 нею було розміщено 7800,00 доларів США на депозитний рахунок до 03.11.2003, а частину заощаджень - 7800,00 доларів США було передано відповідачу в 11.07.2003. Крім того, для придбання вказаної квартири, бабусею відповідача також було продано квартиру. Однак для придбання квартири АДРЕСА_1 коштів від реалізації квартир не вистачало та відповідачем 04.09.2003 було укладено кредитний договір, зобов`язання за яким було повністю виконано особисто відповідачем за рахунок коштів його матері та бабусі. Отже вказана квартира була придбана за особисті кошти матері та бабусі відповідача та в їх особистих інтересах, які зареєстровані та проживають в даній квартирі. Щодо неможливості визнання автомобіля CHRYSLER спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між сторонами у відзиві зазначено, що вказаний автомобіль було придбано відповідачем у кредит, за кредитним договором від 02.06.2006 зі строком дії 6 років - до червня 2012 року, отже автомобіль придбаний за особисті кошти відповідача, без жодної участі позивача. Щодо неможливості стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1315500,00грн як частки у спільній власності подружжя (отриманих від продажу в 2016 році квартири АДРЕСА_3 ) у відзиві зазначено, що вказана квартира була продана за згодою позивача за 262500,00грн. Позивач не заперечує, що частина з цих коштів - 22000,00 доларів США (545237,00грн) за домовленістю сторін була спрямована відповідачем на погашення заборгованості за кредитним договором №220-05-И

від 01.08.2005. Крім того, безпосередньо після оформлення договору купівлі-продажу квартири, позивач отримала від відповідача 50% грошових коштів від продажу квартири. При цьому у відзиві зауважено, що протягом декількох років у позивача не було до позивача претензій з приводу нібито не отримання половини коштів від реалізації квартири (т.3 а.с.14-16).

23 серпня 2019 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Даниленка Є.М. надійшла відповідь на відзив з письмовими доказами на її обґрунтування, направлена до суду 19 серпня 2019 року (т.3 а.с.173). У відповіді на відзив зазначено, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами було прийнято без аналізу реальних взаємовідносин між сторонами, без дослідження доказів, які б вказували на наявність або відсутність відносин між сторонами з 2006 року, фактично в рішенні було відображено позицію позивача, викладену в позовній заяві. Однак жодних доказів на підтвердження факту припинення шлюбних відносин з 2006 року судом не досліджувалось, тому дане рішення не має преюдиційної сили. Проте в 2006 році шлюбні відносини між сторонами не припинилися, сторони продовжували проживати за однією адресою по АДРЕСА_4 , де і були зареєстровані, у 2008 році позивач була зареєстрована як приватний підприємець із зазначенням цієї адреси. Також сторони продовжували вести спільне господарство. Позивач продовжувала працювати в ТОВ «ЛАВІНА МЬЮЗІК», єдиним учасником якого був відповідач. У 2007 році сторони стали співзасновниками іншого ТОВ «ЛАВІНА РІАЛ ІСТЕЙТ». У 2008 році сторонами було взято кредит на споживчі потреби в розмірі 175000,00 доларів США (кредитний договір №006/717176-КР від 04.09.2008), за яким позивач виступила поручителем та надала свою згоду на отримання кредиту. Сторони продовжували спільно проводити вільний від роботи час. Щодо викладених у відзиві доводів стосовно квартири АДРЕСА_1 у відповіді на відзив зазначено, що дана квартира була придбана в період шлюбу - 10 вересня 2003 року за договором купівлі-продажу, а не була набута в дар чи в порядку спадкування, отже є об`єктом спільної сумісної власності, а надані стороною відповідача докази не підтверджують обставини, викладені у відзиві. Щодо викладених у відзиві заперечень проти визнання спільною сумісною власністю автомобіля CHRYSLER у відповіді на відзив вказано на презумпцію спільної сумісної власності майна набутого за час шлюбу та зазначено, що вказаний автомобіль було придбано в інтересах сім`ї, а з наданих відповідачем доказів неможливо встановити, що автомобіль було придбано за кредитні кошти, оскільки кредитний договір та договір застави було укладено після придбання автомобіля. Щодо заперечень у відзиві проти вимоги про стягнення половини коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_3 у відповіді зазначалось, що всі отримані кошти для погашення кредиту та обіцяв виплатити половину з коштів що залишаться, однак обіцянки не дотримав. Також представник позивача просить врахувати, що на утриманні позивача перебувають дві доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4, а рішення про стягнення аліментів виконується в примусовому порядку, тому просить не допустити зменшення розміру частки позивача (т.3 а.с.53-71).

09 вересня 2019 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Колокольнікова В.А. надійшли заперечення в яких вказується, що встановлені рішення суду про розірвання шлюбу обставини щодо припинення шлюбних відносин не підлягають доказуванню, крім того факт такого припинення підтверджується показами свідків. А надані стороною позивача докази - реєстрація позивача в певній квартирі та її реєстрація як підприємця не є належними доказами, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування. Придбання квартири АДРЕСА_1 під час перебування у шлюбі не є безумовною підставою для її визнання спільною сумісною власністю подружжя, як придбаної за особисті кошти відповідача та його родичів. Щодо автомобіля CHRYSLER також наголошується, що його було придбано на особисті кошти відповідача, отримані в кредит. Щодо доводів по стягненню грошових коштів від продажу квартири в запереченнях зазначається, що позивач особисто прибула до України з Держави Ізраїль та була присутня при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири, після оформлення якого отримала 50% грошових коштів від продажу квартири та в подальшому протягом декількох років не мала претензій до відповідача з цього приводу. Також представник зазначає, що відповідач весь час брав участь в утриманні дітей, передавав та переводив грошові кошти. В запереченнях також вказується на те, що долучені представником позивача до відповіді на відзив докази складені іноземною мовою та не легалізовані. Тому відповідач заперечує щодо наведених у відповіді обставин, вважає їх неаргументованими, недоведеними та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т.3 а.с.174-177).

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10 вересня 2019 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду (т.3 а.с.187-189).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання для надання пояснень по суті позову не з`явилась, в подальшому була допитана в судовому засіданні за її згодою в якості свідка.

Представник позивача - адвокат Даниленко Є.М. в судовому засіданні позов

(з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 грудня

1996 року, який було розірвано рішенням суду від 21 грудня 2012 року. Під час шлюбу подружжям було набуто три квартири та два автомобіля. В серпні 2016 року сторони вирішили продати квартиру АДРЕСА_3 . Проте відповідач присвоїв кошти собі та лише частину - 22000,00 доларів США витратив на погашення кредиту за квартиру по АДРЕСА_5 , яку в 2016 році було продано відповідачем, як і автомобіль Ягуар. Також пояснив, що квартира АДРЕСА_1 була придбана в 2003 році під час шлюбу за спільні пошти подружжя, тому є спільною сумісною власністю, яка резюмується. Те, що автомобіль CHRYSLER придбаний в кредит не має значення, оскільки погашення кредиту відбувалось за спільні кошти подружжя. З позивачем проживає донька сторін - ОСОБА_6 , відповідач наприкінці 2016 року перестав надавати допомогу дітям та з 26 вересня 2017 року стягнення аліментів виконується в примусовому порядку. Зазначив, що по час розірвання шлюбу сторони фактично проживали спільно, а судом при розгляді справи про розірвання шлюбу не досліджувалось питання припинення шлюбних відносин, тому дане рішення не має преюдиційного значення. Додатково пояснив, що позивач працювала у фірмі відповідача до 2007 року,

03 жовтня 2007 року сторони заснували спільне товариство. 04 вересня 2008 року відповідачем було взято кредит у банку, за яким позивач була поручителем, надавала згоду на укладення договору іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_3 , отже сторони продовжували бути подружжям до

2012 року. Також до матеріалів справи долучені письмові пояснення представник позивача - адвоката Даниленка Є.М. (т.5 а.с.5-13)

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання, призначене для виступу сторін з вступними промовами, не з`явився, до відзиву на позовну заяву були долучені письмові пояснення відповідача в яких останнім зазначалось, що сторони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства з початку 2006 року. Не зважаючи на необґрунтовані претензії та шантаж з боку позивача щодо обмеження спілкування з дітьми, відповідач продовжував оплачувати витрати, пов`язані з проживанням позивача та повним утриманням дітей сторін в м.Києві, а в подальшому й їх переїзд та проживання в Ізраїлі (перші декілька років). Стосовно позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_3 зазначив, що дана квартира була придбана в кредит та повністю виплачена відповідачем, після чого у 2008 році, на вимогу позивача - дана квартира була закладена та більша половина вартості була вкладена нею в її бізнес. Проте відповідач здійснював платежі до 2015 року. Після виїзду позивача в Ізраїль дана квартира здавалась нею в оренду та кошти в повному обсязі отримувались позивачем. В 2016 році за обопільною згодою було прийнято рішення продати цю квартиру. Для укладення правочину позивач прилетіла до м.Києва та після вчинення продажу 50% від суми продажу були отримані позивачем, проте нею була висунута вимога на отримання 100% виручених коштів, однак відповідач відмовився. Після тривалих погроз з боку позивача, відповідач припинив спілкування з нею, проте продовжував надавати допомогу дітям. Тому вважає свої зобов`язання щодо передачі позивачеві половини коштів від продажу квартири виконаними в повному обсязі. Стосовно позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_1 зазначив, що дана квартира була придбана в кредит під час спільного проживання сторін, але за особисті кошти матері відповідача - ОСОБА_3 та його бабусі - ОСОБА_4 Основна сума була отримана від продажу їх квартир у м.Дрогобичі та внесена першим платежем за кредит, який було оформлено на відповідача, оскільки пенсіонерам кредит не надавався. В подальшому оплата кредиту здійснювалась особистими коштами матері та бабусі відповідача, про що позивач була обізнана. Отже фактично на придбання даної квартири не були витрачені сумісно нажиті сторонами кошти, в ній дотепер проживають та прописані матір та бабуся відповідача. Стосовно позовних вимог щодо автомобіля CHRYSLER зазначив, що даний автомобіль був придбаний відповідачем у кредит наприкінці 2006 року - після припинення шлюбних відносин та повністю виплачувався з особистих коштів відповідача, тому автомобіль не є спільно нажитим майном. Вважає всі позовні вимоги результатом відмови відповідача надати позивачеві 100% коштів від продажу квартири АДРЕСА_3 (т.3 а.с.46). В подальшому представником відповідача неодноразово подавались письмові пояснення відповідача, які також долучені до матеріалів справи (т.3 а.с.240-243, т.5 а.с.16). Після дослідження судом письмових доказів відповідач прибув у судове засідання для надання особистих пояснень та зазначив, що звернення позивача до суду з даним та іншими позовами почалось після того, як відповідач вирішив укласти новий шлюб. Позивач повідомила, що їй необхідні кошти на придбання квартири в Ізраїлі. Оскільки можливості погасити заборгованість по кредиту, за яким була передана в іпотеку квартира по АДРЕСА_4 , не було, сторонами було прийнято рішення продати вказану квартиру. Для цього відповідачем було позичено кошти у ОСОБА_8 та погашено заборгованість. Коли позивач прилетіла на укладення договору купівлі-продажу, повідомила, що їй потрібні всі кошти від продажу вказаної квартири. Внаслідок тривалих перемовин, прийшли до згоди, що сума буде поділена навпіл. Квартира була продана за 105000,00 доларів США, з яких позивач отримала більше половини -

53000,00 доларів США. Стосовно квартири по АДРЕСА_6 пояснив, що це квартира його матері. Було вирішено щоб матір та бабуся відповідача переїхали до м.Києва, для цього матір`ю відповідача була продана квартира в м.Дрогобичі, проте не зміг згадати, чи лише його матері належала вказана квартира. Перший внесок за квартиру - 11000,00 доларів США був за рахунок проданої в м.Дрогобичі квартири, решта коштів була взята в кредит, оскільки пенсіонерам кредит не давали. Кредит погашався за кошти матері та бабусі відповідача. Позивач та відповідач жодної участі в погашенні кредиту по квартирі по АДРЕСА_6 не приймали. Також пояснив, що пішов від позивача наприкінці 2004 року, проте погіршення стосунків та розрив відносин почались раніше - одразу після народження першої доньки. Відповідач переїхав до матері, після чого придбав квартиру для себе. Спільне господарство між сторонами припинено з кінця

2004 року. Також зазначив, що текст позовної заяви про розірвання шлюбу складала позивач і саме нею було зазначено про припинення шлюбних відносин у 2006 році. Після переїзду позивача з дітьми до Ізраїлю відповідач пересилав кошти. Також зазначив, що спочатку його водій - ОСОБА_9 возив відповідача на своєму автомобілі, в подальшому в м.Львові в кредит був придбаний CHRYSLER - для роботи та позивач до цього автомобіля відношення не має.

Представник відповідача - адвокат Колокольніков В.А. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що рішенням суду встановлено, що сторони спільно не проживають з 2006 року. Розписка про отримання позивачем 50% відсотків від продажу квартири по АДРЕСА_4 не складалась, оскільки таке не практикується. Зазначив, що відповідач перераховував позивачеві кошти на утримання дітей. Також пояснив, що відповідач пішов від дружини приблизно у

2005-2006 роках. Зі слів відповідача представнику відомо, що сторони фактично не проживають разом з 2004 року. Стосовно вимоги щодо квартири АДРЕСА_1 пояснив, що в 2002 році матір та бабуся відповідача реалізували квартири в Львівській області та перерахували кошти відповідачеві за платіжним дорученням. Дана квартира була придбана в кредит, який погашався з коштів матері та бабуся відповідача. Квартира лише зареєстрована на відповідача, оскільки ним брався кредит. Автомобіль CHRYSLER також був придбаний за кредитні кошти в 2006 році, коли сторони вже не жили разом.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, допитавши позивача за її згодою в якості свідка, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 грудня 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.16, т.2 а.с.35), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 21 грудня 2012 року (т.1 а.с.17-18).

Від шлюбу сторони мають двох доньок: ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.с.36, 37).

Предметом спору в даній справі є: квартира

АДРЕСА_1 ; автомобіль CHRYSLER 300С, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_7 , об`єм двигуна 5654куб.см., номерні знаки НОМЕР_4 , дата реєстрації 01.06.2006, а також частина кошти від продажу квартири АДРЕСА_3 .

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Судом встановлено, що 10 вересня 2003 року між ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким покупець купив квартиру АДРЕСА_1 , купівлю-продаж здійснено за 152110,00 грн. (т.2 а.с.27, т.3 а.с.37-38)

Згідно довідки Регіонального сервісного центру в м.Києві МВС України

від 11 травня 2017 року, за ОСОБА_2 01 червня 2006 року зареєстровано транспортний засіб - CHRYSLER 300С, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_10 , об`єм двигуна 5654куб.см., номерні знаки НОМЕР_4 (т.1 а.с.23).

Сторонами в судовому засіданні визнані обставини того, що на час розгляду даної справи право власності на вищевказані квартиру та автомобіль зареєстровано за відповідачем.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року накладено арешт на вказані об`єкти рухомого та нерухомого майна (т.4 а.с.125-129).

02 серпня 2016 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_14 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець продав квартиру АДРЕСА_3 , продаж вчинено за 2625000,00 грн. (т.1 а.с.231). Дана квартира була набута відповідачем ОСОБА_2 у власність за договором купівлі-продажу квартири від 07 квітня 2003 року (т.1 а.с.232).

Також 02 серпня 2016 року ОСОБА_1 надано нотаріально посвідчену згоду

ОСОБА_2 на продаж, підписання та укладання договору купівлі-продажу цієї квартири (т.1 а.с.238).

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як встановлено та зазначено вище, частину спірного майна сторони набули за час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), а частину за час дії Сімейного кодексу України (далі - СК України).

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до вимог статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.1, 3 ст.24 КпШС України).

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час придбання спірної квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (частина друга статті 112 ЦК Української РСР 1963 року).

Вимогами статей 28, 29 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Допитана в судовому засіданні за її згодою як свідок позивач ОСОБА_1 суду показала, що з 1996 року по 2012 рік сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Фактично до розлучення проживали разом, з дітьми. У відповідача були романтичні відносини з різними особами, плітки з цього приводу відповідач пояснював піаром, говорив, що із своїм життям визначився, позивач та діти - його сім`я. З 2006 року по

2012 рік сторони приймали спільні рішення. Відповідач мав декілька компаній, сторони вирішили створити ще спільну - ТОВ «ЛАВІНА РІАЛ ІСТЕЙТ». У 2008 році відповідач повідомив, що треба придбати більшу квартиру, проте на укладення договору продавець не прийшов, підібрали іншу квартиру, підготували документи, проте банк затягував з наданням кредитних коштів. Кредит отримали у 2008-2009 роках, але квартиру не купили. У 2012 році відповідач пояснив, що для бізнесу необхідно оформити розлучення та запевнив, що в житті нічого не зміниться - проживати будуть разом. У 2014 році позивач виїхала з дітьми на постійне проживання до Ізраїлю. Відповідач у 2014 та 2015 роках прилітав до позивача з дітьми до Ізраїлю, у 2015 році зупинявся в помешканні позивача. Квартиру, розташовану по АДРЕСА_4 здавали в оренду, кошти від якої отримувала позивач, та в подальшому - в 2015 році домовились продати вказану квартиру з метою придбання квартири в Ізраїлі. Згідно домовленості, кошти від реалізації квартири повинні були піти на погашення заборгованості за кредитом (іпотека за квартиро по

АДРЕСА_5 , розмір якої позивачеві не відомий, повернення позичених відповідачем у ОСОБА_8 коштів в сумі приблизно 20000,00 доларів США, а решту вирішили розділити в рівних частках. На посвідченні угоди по реалізації квартири були присутні сторони, покупець з чоловіком, нотаріус, секретар та ріелтор. Гроші від реалізації квартири отримали спільно - готівкою 102000,00 доларів США. Позивач вилітала до Ізраїлю, тому могла вивезти з собою лише 11000,00 доларів США, решта коштів від продажу квартири залишилась у відповідача, домовились дізнатися про можливість їх передачі до Ізраїлю. 6000,00 доларів США відповідач в подальшому передав позивачеві з донькою. Також показала, що придбання квартири по АДРЕСА_6 здійснювалось за кредитні кошти, відповідач був позичальником за кредитом, а позивач - поручителем, були оформлені всі необхідні для правочину документи, в тому числі й договір іпотеки. Автомобіль CHRYSLER придбали у 2005-2006 році для вирішення побутових проблем. Даним автомобілем керував водій - ОСОБА_15 та зрідка - позивач. На даному автомобілі разом їздили сторони та діти. Всього було придбано три автомобілі. Позивач була змушена звернутися з даним позовом до суду, оскільки відповідач не дотримав домовленості щодо розподілу грошових коштів. При узгодженні між сторонами домовленості про розподіл грошових коштів від реалізації квартири, інші особи присутні не були. Крім того, показала, що сторони, а також ОСОБА_16 , були співзасновниками ТОВ «ЛАВІНА РІАЛ ІСТЕЙТ», до того позивач працювала на підприємстві відповідача за трудовим договором, а приблизно в 2008-2014 роках була ФОП. Матеріально позивач від відповідача не залежала, необхідність розлучення була обумовлена продюсерською діяльністю відповідача. Сімейні відносини продовжувались до 2012 року.

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що при придбанні сторонами квартири по АДРЕСА_4 вона приймала участь в якості ріелтора - сторони були її клієнтами, при придбанні квартири по АДРЕСА_6 свідок також була в якості ріелтора. Квартиру по АДРЕСА_4 сторони придбали в кредит у 2003-2004 роках, після цього - квартиру по АДРЕСА_6 . Позивач була присутня при укладанні обох правочинів. При придбанні квартири по АДРЕСА_6 позивач підписувала згоду, відповідачем було взято кредит. Квартира по АДРЕСА_4 була продана сторонами влітку 2016 року, свідок була присутня, сторонніх осіб не було. Продаж відбулась за 105000,00 доларів США, які були сплачені готівкою в конторі нотаріуса. Сторони разом приїхали на укладення правочину та поїхали звідти також разом. Свідок до укладення правочину дізнавалась для сторін, яку суму можна вивезти за межі України. Також свідок обізнана про те, що позивач вивезла 11000,00 доларів США. У 2008 році зірвався правочин по придбанню сторонами квартири, для якої було взято кредит, за яким позивач - позичальник, а відповідач - поручитель. 10 жовтня 2007 року зареєстрували ТОВ «ЛАВІНА РІАЛ ІСТЕЙТ». Створити дане товариство запропонував відповідач для того, щоб позивачеві було де себе реалізувати. Свідок також є співзасновником даного товариства - 50%, позивач володіла 40%, а відповідач - 10%, від яких в подальшому відмовився, а позивач продала свою частку свідку. Відповідач та позивач вносили до статутного капіталу обладнання. Приблизно 2-2,5 роки підприємницька діяльність товариством не ведеться, оскільки ЛАВІНА - торгівельна марка відповідача.

Свідок ОСОБА_23 суду показала, що вона є сестрою позивача. Починаючи

з 2001-2002 років свідок приїжджала до м.Києва на місяць-півтора кожного року та зупинялась в квартирі сторін по АДРЕСА_4 . У 2005 році в м . Києві відбулось весілля свідка. В останнє свідок приїжджала до Києва у 2014 році - перед виїздом позивача на постійне проживання до Ізраїлю. Свідок зупинялась в квартирі сторін по АДРЕСА_4 , там мешкали позивач, діти та відповідач. Свідок була обізнана про те, що сторони розлучились в 2012 році, оскільки це було необхідно для бізнеса відповідача, який збирався їхати до Великої Британії у справах. Був продюсером Гайтани. Візити свідка до м.Київ у період 2002-2006 років відбувались кожного року, після цього свідок приїздила у 2009 та 2014 роках. Сприймала сторін як родину. У 2015, 2016 роках відповідач приїжджав до Ізраїлю. В 2015 році це був сюрприз для доньки. При приїзді у 2016 році зупинявся в помешканні позивача. Коли свідок приїжджала до м.Києва та проживала в квартирі по АДРЕСА_4 , бачила маму відповідача та водія ОСОБА_19 .

Свідок ОСОБА_20 суду показала, що вона є подругою позивача, з якою знайомі з 1992 року, а тісно спілкуватися почали з 2008 року - святкували дні народження, ходили в гості. Бувала в квартирі сторін, розташованій поблизу станції метро «Лівоборежна» декілька разів приблизно в 2009-2010 роках. Один раз, при візиті до квартири, в ній були позивач, відповідач, діти, в другий раз - позивач з донькою та матір відповідача. В квартирі свідок бачила речі відповідача - фонотеку. Свідок постійно запрошувалась на дні народження, які відбувалися в кафе. Сторони завжди виглядали, як сім`я. Про те, що стосунки між сторонами припинені, свідок дізналась у 2014 році, коли позивач виїжджала до Ізраїлю в 2014 році. Свідок з позивачем та дітьми спільно їздили на відпочинок у 2009-2011 роках, відповідач їх проводжав. Також свідок показала, що розмови про розлучення сторін почались у 2012 році.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні показала, що вона є матір`ю відповідача. В 2003 році нею була придбана квартира в м.Києві - поблизу квартири сина. Свідок допомагала родині сина - з 2003 року приходила до їх квартири з ранку та йшла у вечері - доглядала за дітьми. Сторони мали намір розлучитися ще до 2003 року, проте у 2004 році народилась дитина. Наприкінці 2004 року відповідач пішов з родини, проживав у квартирі свідка, проте зареєстрований був по АДРЕСА_4 . Причиною переїзду відповідача до свідка стала зрада позивача, про що остання повідомила свідку особисто. Відповідач мешкав у свідка в квартирі до того часу, як придбав у 2006 році квартиру по

АДРЕСА_5 , після чого переїхав до вказаної квартири. Свідок доглядала за дітьми сторін до 2014 року. Також свідок показала, що коли син придбав у 2003 році квартиру по АДРЕСА_4 , свідок придбала квартиру АДРЕСА_1 , покупцем якої був відповідач, проте квартира була придбана за кошти свідка та її матері (бабусі відповідача). З цією метою свідком та її матір`ю влітку 2003 року була продана квартира а м.Дрогобичі, Львівської області. Від продажу вказаної квартири свідок та її матір віддали відповідачу приблизно 12000,00 доларів США. Також, з метою придбання вказаної квартири відповідачем було взято кредит, оскільки пенсіонерам (свідку та її матері) банки кредит не давали. З часу придбання квартири по АДРЕСА_6 свідок та її матір проживають в даній квартирі, в якій також зареєстроване їх місце проживання. На погашення кредиту за придбання квартири по АДРЕСА_6 матір свідка кожного місяця давала відповідачеві по 300,00-400,00 доларів США. Походження вказаних коштів свідок пояснила тим, що її матір привезла значні грошові кошти наприкінці 1980-х років (1988-1989рр), коли приїхала з півночі колишнього СРСР. Також свідок зазначила, що її матір вважала, що саме на її гроші була придбана квартира по АДРЕСА_6 , частина з яких була одразу віддана відповідачеві на придбання квартири, а решту вона надавала щомісяця для погашення кредиту. Необхідність отримання відповідачем кредиту за умови наявності у його бабусі значних грошових заощаджень, які в подальшому спрямовувались на погашення кредитної заборгованості, свідок пояснити не змогла, як і механізм обміну наприкінці 1980-х років радянських рублів в долари США. При цьому свідок наполягала на тому, що квартира по АДРЕСА_6 була придбана лише за її кошти та кошти її матері. Додатково свідок показала, що після переїзду відповідача до неї з усіма своїми речами (квартира по АДРЕСА_1), до квартири по АДРЕСА_4 відповідач не повертався, в цій квартирі залишились лише його музичні стенди. З 2004 року відповідач гроші для дітей надавав свідку, а також кошти на утримання дітей передавались позивачеві водієм ОСОБА_21 - сестра позивача приїжджала до м.Києва приблизно в 2012 році, а потім у 2014 році - допомагала позивачеві збирати речі для виїзду за кордон. Також свідок показала, що позивач ніколи не працювала, лише рахувалась на роботі, свідок ніколи не бачила, щоб позивач приносила зарплату. Автомобіль CHRYSLER був придбаний відповідачем у кредит, коли сторони вже не проживали разом, вказаний автомобіль був придбаний для роботи відповідача та керував ним водій сина - ОСОБА_15 . Стосовно обставин продажу квартири по АДРЕСА_4 свідок показала, що позивач повідомила її, що розраховувала на те, що всі кошти від продажу вказаної квартири отримає вона, проте так не вийшло. Одразу після продажу квартири сторони разом приїхали в квартиру по АДРЕСА_5 , свідок вже знаходилась в даній квартирі. З розмови сторін свідку стало зрозуміло, що позивач вимагає всіх коштів від продажу квартири, проте відповідач переконав її, що це неможливо. Гроші знаходились в пакеті, позивач їх дістала, порахувала, взяла собі 4 або 5 пачок. Гроші були номіналом

по 100 доларів США. Загальна сума від продажу квартири по АДРЕСА_4 свідку не відома. Також свідок зазначила, що конфлікт між сторонами з приводу грошей виник у 2017 році, коли відповідач вирішив одружитися. Позивач наполягала, щоб відповідач придбав їй квартиру в Ізраїлі та погрожувала судовими процесами. Також свідок показала, що її пенсія та пенсія бабусі відповідача є не великою, проте вони мали заощадження, сума заощаджень матері свідка їй не відома, остання не мала бажання одразу всі кошти віддавати на придбання квартири по АДРЕСА_6 . Дана квартира була придбана приблизно за 29000,00-30000,00 доларів США, такі кошти були в наявності. Проте свідок не змогла пояснити, чому одразу наявні кошти не були витрачені на придбання квартири по АДРЕСА_6 та покупцем за договором не виступала бабуся відповідача.

Свідок ОСОБА_22 суду показала, що вона обіймає посаду бухгалтера

ТОВ «ЛАВІНА МЮЗІК», є кумою сторін - хрещена старшої доньки ОСОБА_5 . З відповідачем знайома більше 20 років, який познайомив свідка з позивачем. Свідок зазначила, що була свідком всіх відносин сторін, з 2003 року в них почались суперечки, сварки в присутності свідка. У 2004 році сторони вирішили розлучитися, відповідач переїхав жити до своєї матері в квартиру по АДРЕСА_6 . Відповідач відвідував дітей за місцем їх проживання з позивачем по АДРЕСА_4 . Також свідку відомо, що квартири по АДРЕСА_6 .Окіпної були придбані в один період, в кредит. Квартира по АДРЕСА_6 була придбана з тією метою, щоб матір відповідача мешкала ближче та допомагала позивачеві у вихованні дітей. Перший внесок на придбання квартири по АДРЕСА_6 був здійснений за рахунок коштів від продажу квартири в м.Дрогобичі. Оскільки матері відповідача кредит не надавався, він був оформлений на відповідача. Автомобіль CHRYSLER, чорного кольору, був придбаний відповідачем у кредит у 2006 році, до цього водій ОСОБА_9 возив відповідача на власному автомобілі. Також свідок показала, що відповідач переїхав жити до матері в 2004 році, потім придбав квартиру по АДРЕСА_5 . З 2004 року сторони не жили разом, відповідач приходив до дітей. На святах позивач завжди була присутньою. Сестру позивача ОСОБА_23 свідок в останнє бачила у 2003 році. Водій ОСОБА_24 влаштувався на роботу до відповідача приблизно в 2003 році та звільнився у 2015-2016 роках. Також свідку, як бухгалтеру компанії, відомо, що відповідач вчасно сплачував за кредитами.

Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні показав, що він є директором

ПП «ЛАВІНА ПАБЛІШИНГ», а також співзасновником даного підприємства разом з відповідачем. Свідок зазначив, що 20 років він є партнером відповідача, зустрічаються кожного дня. З позивачем знайомий з 2002 року. Також свідок показав, що квартира по АДРЕСА_6 була придбана приблизно в 2004 році для матері та бабусі відповідача, за кошти матері та бабусі, які продали свої квартири, про що свідку відомо від відповідача з часу придбання квартири, а кредит по цій квартирі також погашався за кошти матері та бабусі відповідача. Відповідачем було позичено у свідка 22000,00 доларів США для погашення кредиту за квартиру по АДРЕСА_4 і одразу після продажу цієї квартири вказані кошти були повернуті відповідачем свідку. Наприкінці 2004 року відповідач переїхав жити до квартири своїх матері та бабусі по АДРЕСА_6 , з яких причин свідку не відомо. Позивач в основному була домогосподаркою, після 2004 року були спроби влаштувати позивача на роботу до ПП «ЛАВІНА ПАБЛІШИНГ», де позивач себе не проявила та у 2006 році було створено ТОВ «ЛАВІНА РІАЛ ІСТЕЙТ» для того, щоб позивач себе реалізувала, фінансував дане товариство відповідач, для цього також була передана в іпотеку квартира по АДРЕСА_4 та отримано кредит в сумі 80000,00 доларів США. У 2006 році відповідачем було придбано за кредитні кошти автомобіль CHRYSLER, в подальшому кредит погашався. Щомісяця відповідач передавав кошти на утримання колишньої дружини та дітей. У 2012-2013 роках відповідач до Великої Британії не їздив. На сімейних святах свідок присутнім не був. Також свідку відомо, що гроші від продажу квартири по АДРЕСА_4 сторони поділили порівну, зі своєї частки відповідач повернув борг свідкові та погасив кредит. Проте позивач хотіла отримати повну вартість вищевказаної квартири.

Свідок ОСОБА_26 суду показав, що працював водієм відповідача з 2003 року по 2017 рік, виконував його доручення. З позивачем знайомий також з 2003 року. До обов`язків свідка входило відвезення відповідача на роботу, з роботи та у справах. Відповідач проживав з позивачем та дітьми в квартирі по АДРЕСА_4 до кінця

2004 року, коли відповідач переїхав жити до своїх матері та бабусі. Відповідач передавав через свідка кошти для дітей приблизно раз, два рази на місяць. Також свідок показав, що відповідач мешкав в квартирі по АДРЕСА_1 приблизно 2 роки , після чого переїхав на Повітрофлоцький шляхопровод (вул.Чорновола ). Після придбання квартири свідок чув розмову між відповідачем та його матір`ю про те, що відповідач візьме кредит, а матір буде надавати кошти на його погашення. Автомобіль CHRYSLER 300С відповідач придбав у 2006 році у м.Львові, відповідач використовував даний транспортний засіб для роботи, також за вказівкою відповідача свідок возив цим автомобілем позивача з дітьми по магазинах. У 2016 році свідок відвозив позивача та відповідача на укладення правочину по продажу квартири по АДРЕСА_4 та після цього разом відвіз їх на АДРЕСА_11 . Після цього відвіз позивача на АДРЕСА_4. Свідок ніколи не надавав позивачеві керувати вказаним автомобілем. Також свідок показав, що забирав свідка ОСОБА_23 з аеропорту та відвозив її до квартири по АДРЕСА_4 . З 2004 року свідок возив сторони одночасно дуже рідко та завжди лише разом з дітьми. Одного разу свідок відвозив їх всіх до аеропорту - летіли до Діснейленду, після повернення забрав з аеропорту та відвіз сторони до різних квартир, де вони жили. З 2015 по 2017 рік здійснювались перекази коштів для позивача та доньки ОСОБА_5 по 1000,00 -

2000,00 доларів США.

Крім показань свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , на підтвердження доводів сторони відповідача про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана на його особисті кошти, кошти його матері та бабусі суду надані наступні докази.

18 травня 2001 року відповідачем ОСОБА_2 надано доручення ОСОБА_3 щодо розпорядження належною йому квартирою АДРЕСА_12 (т.3 а.с.28).

Доказів належності відповідачеві вказаної квартири та реалізації повноважень за цією довіреністю матеріали справи не містять.

20 листопада 2002 року ОСОБА_3 було розміщено 15500,00 грн в АТ «Кредит Банк (Україна») на депозитному рахунку «Стандарт» строком на 181 день - до 20 травня

2003 року, що підтверджується копією відповідного договору № (т.3 а.с.29-30). Згідно копії прибуткового касового ордеру №666448 від 20 листопада 2002 року вищевказану суму внесено на депозит за даним договором (т.3 а.с.31).

18 червня 2003 року ОСОБА_3 було розміщено 7800,00 доларів США в АТ «Кредит Банк (Україна») на депозитному рахунку «відпускний» строком на 138 днів -

до 03 листопада 2003 року, що підтверджується копією відповідного договору №2630/01/21513 (т.3 а.с.32-33). Згідно копії прибуткового касового ордеру №983021

від 18 червня 2003 року вищевказану суму внесено на депозит за даним договором (т.3 а.с.34). Згідно умов договору, додаткові кошти на депозитний рахунок в період дії цього договору не зараховуються (п.5.1. договору).

Також матеріали справи містять копію прибуткового касового ордеру №1017224 від 10 липня 2003 року, згідно якого ОСОБА_3 здійснено особистий внесок на її поточний рахунок в сумі 7800,00 доларів США (т.3 а.с.35).

В матеріалах справи також наявна копія бланку платіжного доручення в іноземній валюті від 11 липня 2003 року (число виправлено) щодо здійснення ОСОБА_3 переказу 7800,00 доларів США, призначення платежу - ОСОБА_2 (т.3 а.с.36), проте корінець цього платіжного доручення банком не заповнено, не містить візи кредитного відділу, відмітки про проведення банком коштів та відбитку печатки банку.

Спірна квартира придбана за договором купівлі продажу від 10 вересня 2003 року.

Сторонами визнано в судовому засіданні ту обставину, що для придбання квартири

АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_2 було отримано кредит у банку.

Згідно листів Печерської філії АТ «ПриватБанк» від 16 січня 2006 року, ОСОБА_2 виконано зобов`язання за кредитним договором №K3H0G015072575 від 04 вересня

2003 року (т.3 а.с.39, 40).

Таким чином, стороною відповідача не надано суду письмових доказів належності відповідачеві та/або його матері та/або бабусі квартири (квартир) у м.Дрогобичі Львівської області, продажу таких квартир та спрямування коштів від їх реалізації на придбання квартири АДРЕСА_1 . Також суду не надано доказів того, що дана квартира повністю або частково була придбана за рахунок коштів, що за вищевказаними договорами були розміщені матір`ю відповідача на депозитних рахунках. Доказів наявності у бабусі відповідача будь-яких заощаджень як до так і після придбання даної квартири, матеріали справи також не містять, як і доказів спрямування таких заощаджень на придбання квартири.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так факт продажу/придбання квартири та походження коштів на її придбання не може бути підтверджений лише показаннями свідків за умови відсутності інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

При цьому, надаючи оцінку показанням свідків щодо походження коштів на придбання квартири АДРЕСА_1 , суд відзначає наступне.

ОСОБА_3 при допиті її в якості свідка не змогла пояснити, чому наявні в неї та її матері кошти (за умови їх достатності) не були одразу сплачені за придбання квартири по АДРЕСА_6 та покупцем за договором не виступала бабуся відповідача. Також свідок не змогла пояснити необхідність отримання відповідачем кредиту за умови наявності у його бабусі значних грошових заощаджень, які в подальшому нібито спрямовувались на погашення кредитної заборгованості, як і не змогла пояснити механізм обміну наприкінці 1980-х років радянських рублів в долари США. При цьому, навіть за умови наявності у бабусі відповідача грошових коштів у грошовій одиниці колишнього СРСР, з урахуванням подальшої девальвації вказаної грошової одиниці, викликає обґрунтований сумнів можливості збереження таких заощаджень, без їх обміну на іноземну валюту з дотриманням чинного на той час законодавства, що регулювало придбання валютних цінностей.

Стосовно показань свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 про їх обізнаність стосовно того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти матері та бабусі відповідача суд зазначає наступне.

Показання вказаних свідків в цій частині є суперечливими та не узгоджуються між собою.

Так свідок ОСОБА_22 показала, що перший внесок на придбання квартири по АДРЕСА_6 був здійснений за рахунок коштів від продажу квартири в м.Дрогобичі. При цьому свідок не надала жодних відомостей як про таку квартиру так і про те, кому вона належала.

При цьому свідок ОСОБА_25 показав, що квартира по АДРЕСА_6 була придбана за кошти матері та бабусі відповідача.

А свідок ОСОБА_26 показав, що чув розмову між відповідачем та його матір`ю про те, що відповідач візьме кредит, а матір буде надавати кошти на його погашення. Свідком реалізації такого наміру ОСОБА_26 не був.

При цьому вказані свідки не були присутніми як при передачі коштів так і при укладанні договорів купівлі-продажу квартир як в м.Дрогобичі так і в м.Києві.

Отже стороною позивача не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження придбання квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти відповідача, його матері та/або бабусі.

Таким чином суд приходить до висновку, що доводи сторони відповідача про те, що вищевказана квартира була куплена на його особисті кошти та/або кошти його матері та/або бабусі належним чином не підтверджені, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта нерухомості залишається непохитною.

Оскільки спірну квартиру сторони набули за час перебування в шлюбі, то з урахуванням положень статті 22 КпШС України (що діяла на час виникнення спірних правовідносин), за якою майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Тому позов в цій частині підлягає задоволенню шляхом визнання за позивачем та відповідачем, в порядку поділу майна подружжя, права власності по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стосовно вимоги позову про визнання за позивачем права власності на автомобіль CHRYSLER 300С, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_7 , об`єм двигуна 5654куб.см., номерні знаки НОМЕР_4 , дата реєстрації 01.06.2006, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що вказаний транспортний засіб був придбаний позивачем

01 червня 2006 року.

В матеріалах справи наявна копія цивільної справи №2604/28041/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, подана та долучена до матеріалів справи за клопотанням представника позивача (т.2 а.с.33-47), а також копія рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21 грудня 2012 року, яким шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.17-18).

В даному рішенні суду зазначено: «… вони не проживають разом з 2006 року, спільне господарство не ведуть …».

Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Дослідивши копії матеріалів цивільної справи №2604/28041/12 судом встановлено, що розгляд цієї справи проводився без участі сторін, особистих пояснень сторони не надавали, матеріали даної справи не містять будь-яких доказів того, що судом при розгляді справи про розірвання шлюбу між сторонами досліджувались обставини того, з якого часу подружжя не проживає разом та не веде спільного господарства.

Тому суд погоджується з доводами представника позивача про те, що рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21 грудня 2012 року не має преюдиційного значення щодо встановлення часу, з якого сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства.

Разом з тим, наведеними вище показаннями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 підтверджується припинення спільного проживання сторін з кінця 2004 року та ведення ними з цього часу спільного господарства.

Показання цих свідків щодо вказаних обставин є детальними, послідовними та узгоджуються між собою, а також поясненнями відповідача в цій частині. Підстав для сумнівів в правдивості даних показань у суду немає.

Те, що відповідач через свідка ОСОБА_26 передавав позивачеві кошти на утримання дітей, які залишились проживати з нею, не може бути свідченням ведення сторонами спільного господарства.

При цьому суд надає критичну оцінку показанням позивача, наданим нею в якості свідка, про те, що сторони фактично до розірвання шлюбу проживали разом, з дітьми, оскільки позивач є заінтересованою в результатах розгляду даної справи, а її показання в цій частині повністю спростовуються показаннями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26

Робота позивача в період з 16 грудня 2005 року по 30 листопада 2007 року в

ТОВ «ЛАВІНА МЮЗІК» (т.3 а.с.80), засновником та учасником якого є відповідач не може бути доказом того, що в цей період сторони підтримували шлюбні відносини та/або проживали разом та/або вели спільне господарство. Як і не може бути доказом спільного проживання та існування інших ознак фактичних шлюбних відносин те, що сторони були співзасновниками/співучасниками ТОВ «ЛАВІНА РІАЛ ІСТЕЙТ», в якому з 03 грудня 2007 року по 29 жовтня 2010 року працювала позивач, згідно даних трудової книжки (т.3 а.с.81).

Реєстрація місця проживання сторін за однією адресою не є доказом того, що відповідач весь час проживав за місцем реєстрації, а тим більше доказом ведення ним за цією адресою спільного господарства з будь-ким.

Посилання сторони позивача на те, що в 2008 році вона була поручителем за кредитним договором, який брав відповідач, також не може бути безумовною підставою для того, щоб дійти обґрунтованого висновку, що сторони на цей час продовжували підтримувати шлюбні відносини та вести спільне господарство, як і надання позивачем згоди на передачу об`єктів нерухомості в іпотеку.

Що стосується наявних в матеріалах справи фотознімків (т.3 а.с.116-124), слід зазначити, що спільне святкування днів народжень дітей сторін, родичів відповідача, а також спільне відвідування новорічної вистави в дитячому садочку, першого дзвонику та супроводження дітей за кордон для відвідування Диснейленду, аж ніяк не є свідченням спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства. Та обставина, що позивач та відповідач брали участь у вищевказаних заходах, у тому числі й спільно, свідчить лише про участь кожної із сторін у вихованні дітей та дозвіллі останніх.

З показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_20 також не можна дійти обґрунтовано висновку про те, що сторони з кінця 2004 року продовжували спільно проживати та вести спільне господарство, оскільки візити свідка ОСОБА_23 до м.Києва були не тривалими та мали поодинокий характер - у 2005 та 2006 роках раз на рік, а в подальшому лише 2009 та 2014 року. З яких міркувань та спостережень свідок ОСОБА_23 дійшла висновку про те, що в квартирі по АДРЕСА_4 та 2006 роках продовжував мешкати відповідач, вказаний свідок докладно пояснити не змогла, ухилялась від надання прямих відповідей на поставлені судом запитання. Показання вказаного свідка про те, що сторони сприймалися нею як подружжя також не мали докладного роз`яснення з боку свідка. Свідок ОСОБА_20 лише одного разу в квартирі по АДРЕСА_4 бачила відповідача. При цьому єдиною річчю відповідача, яку бачила свідок в квартирі була фонотека. Показання цього свідка про те, що сторони виглядали як сім`я під час святкування днів народжень дітей в кафе є її припущеннями, оскільки одночасна присутність батьків на днях народженнях сама по собі не свідчить про спільне проживання подружжя та ведення спільного господарства, а лише про нормальне ставлення батьків до дітей.

З наведених підстав суд надає критичну оцінку показанням свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_20 , а також враховує неповноту та недостатність наданих ними показань на підтвердження продовження проживання сторін однією сім`єю з кінця 2004 року. При цьому судом також враховано що надані даними свідками показання повністю суперечать докладним, послідовним та узгодженим між собою показанням свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 щодо обставин та часу припинення сторонами спільного проживання.

За наведених обставин, оцінюючи наведені вище докази як в цілому, так і кожний доказ окремо, суд приходить до переконливого висновку про те, що сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з кінця 2004 року.

Автомобіль CHRYSLER був придбаний відповідачем 01 червня 2006 року, використовується ним для бізнесу, поодинокі випадки надання даного автомобіля в розпорядження позивача під керуванням водія відповідача, за вказівкою останнього для полегшення вирішення побутових питань не може свідчити про те, що автомобіль був придбаний саме для використання позивачем, або ж в інтересах сім`ї, яка на час придбання автомобіля фактично перестала існувати.

Таким чином, враховуючи, що автомобіль CHRYSLER 300С, 2006 року випуску, кузов НОМЕР_12 , об`єм двигуна 5654куб.см., номерні знаки НОМЕР_4 , дата реєстрації 01.06.2006, був придбаний хоча й у період шлюбу, але після фактичного припинення сторонами шлюбних відносин (припинення спільного проживання та ведення спільного господарства), за особисті кошти відповідача, вказаний транспортний засіб не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, а є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 57 СК України.

З огляду на викладене, суд не вбачає визначених законом підстав для задоволення позову в частині вимог про поділ автомобіля CHRYSLER та визнання за кожною із сторін права власності на Ѕ частку даного транспортного засобу.

Стосовно вимоги позову про стягнення коштів від продажу квартири АДРЕСА_3 , суд дійшов наступного висновку.

Як вже зазначалось вище, вказана квартира була продана відповідачем за договором купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, за нотаріально посвідченою згодою позивача, як другого з подружжя.

Дана квартира була придбана відповідачем за час перебування сторін у шлюбі та ведення ними спільного господарства - за договором купівлі-продажу квартири

від 07 квітня 2003 року.

Отже, за правилами наведених вище положень сімейного законодавства, що діяло на час придбання квартири, вона була об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін.

В судовому засіданні встановлено, що не зважаючи на зазначення в договорі ціни продажу квартири в національній валюті України, фактично від продажу квартири були отримані кошти в сумі 105000,00 доларів США. Дана обставина визнана сторонами в судовому засіданні та підтверджується показаннями свідка ОСОБА_16 , яка була присутня при посвідченні правочину.

Стороною відповідача стверджувалось, що ОСОБА_2 з вказаних вище коштів було передано позивачеві ОСОБА_1 суму в розмірі 53000,00 доларів США.

Разом з тим вказані доводи не знайшли свого підтвердження.

Так свідок ОСОБА_3 суду показала, що в її присутності позивачем було отримано від загальної вартості продажу квартири, яка свідку не відома, 4 або 5 пачок грошових коштів номіналом по 100 доларів США.

Отже, з показань даного свідка не можна встановити дійсні обставини справи, тому такі показання не є достовірними доказами в розумінні ст.79 ЦПК України.

Жоден інший допитаний в судовому засіданні свідок (крім позивача) не був присутнім при розподілі між сторонами коштів від реалізації квартири.

Інших доказів, в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України, які би підтвердили суму отриманих позивачем від реалізації квартири коштів, матеріли справи не містять.

При цьому, судом встановлено та не заперечується сторонами, що для реалізації наміру відчуження квартири АДРЕСА_3 , було необхідним звільнити дану квартиру від заборони відчуження, накладену внаслідок передачі квартири в іпотеку, для чого відповідачем було отримано в позику від ОСОБА_25 22000,00 доларів США, які були повернуті вказаному свідкові після продажу квартири, що також підтверджується показаннями даного свідка.

Таким чином, при визначенні суми, яка підлягатиме стягненню з відповідача на користь позивача, від загальної суми продажу - 105000,00 доларів США підлягає відрахуванню сума повернутої позики в розмірі 22000,00 доларів США.

А залишок від отриманих коштів, виходячи з рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності, мав розподілитися між сторонами в рівних частках.

Разом з тим, позивач визнала, що фактично нею від продажу квартири було отримано 17000,00 доларів США (11000,00 доларів США одразу після укладення правочину та 6000,00 доларів США в подальшому).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню еквівалент суми 24500,00 доларів США ((105000,00 - 22000,00) : 2 - 17000,00), враховуючи, серед іншого, що позивач просить стягнути грошові кошти саме в національній валюті України - гривні.

На дату ухвалення даного рішення встановлений НБУ офіційний курс долара США до гривні становить 24,2527 гривні за 1 долар США.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 594191,15грн, як частка у спільній сумісній власності подружжя. Отже позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та стягнення коштів як частку у спільній сумісній власності: в порядку поділу майна подружжя підлягає визнанню за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 - за кожним, а також стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 594191,15грн як частка у спільній сумісній власності подружжя. В іншій частині позов задоволенню не підлягає.

У відповідності до положень п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

При зверненні до суду з даним позовом, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 4800,00 грн.

Разом з тим, як убачається з предмету позову, з урахування заяви про зменшення позовних вимог, ціна позову складає 3 395 500,00 грн., з яких: зазначена в позові орієнтована вартість квартири АДРЕСА_1 - 1 800 000,00 грн; зазначена в позові орієнтована вартість автомобіля CHRYSLER 300C - 270 000,00 грн та грошові кошти, про стягнення яких зазначено в заяві про зменшення позовних вимог -

1 325 500 грн).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній станом на дату подання позову до суду) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року встановлено у

розмірі 1 600,00 грн.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(640,00 грн) та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (4800,00 грн).

Разом з тим, даний позов не містив вимоги про розірвання шлюбу, на час звернення до суду з даним позовом шлюб між сторонами вже було розірвано.

Тому, з урахуванням ціни позову, ставка судового збору при подані позовної заяви повинна розраховуватись за правилами, визначеними п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640,00 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (8000,00 грн).

Отже позивачем було не доплачено судовий збір в сумі 3200,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішенням суду частково задоволені позовні вимоги, суд вбачає підстави для покладення судового збору на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в рівних частках.

Таким чином, враховуючи ставку судового збору станом на час подання позовної заяви - 2017 рік, беручи до уваги, що позивачем при зверненні з позовом до суду сплачено судовий збір в розмірі 4 800,00 грн, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 800,00 грн судового збору та в дохід держави - 3200,00 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, статтями 57, 60, 61, 69, 70 СК України, статтями 2, 4, 10-12, 76-82, 89, 142, 200, 206, 209, 223, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_14 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_15 , РНОКПП НОМЕР_9 ) про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та стягнення коштів як частку у спільній сумісній власності - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за:

- ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 594191,15грн як частку у спільній сумісній власності подружжя.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 800,00 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 3200,00 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст рішення складено 28 січня 2020 року.

Суддя: