Справа № 496/4309/19
Провадження № 2/496/699/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Богдан Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Державний нотаріус Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Юлія Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 181,5 кв. м. житловою площею 57,00 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений 17.05.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , серія та номер 1-1054, посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шевченко Юлією Анатоліївною; визнати житловий будинок, загальною площею 87,8 кв. м. житловою площею 32,40 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та житловий будинок, загальною площею 181,5 кв. м. житловою площею 57,00 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя його та ОСОБА_2 ; розподілити між ним та ОСОБА_2 спільне майно подружжя вказані житлові будинки, шляхом присудження йому грошової компенсації вартості його частки у спільному майні подружжя.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка ОСОБА_2 21.08.2007 року набула у власність житловий будинок загальною площею 87.8 кв. м., житловою площею 32,40 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною вартістю 45504 грн. 01.10.2007 року ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок загальною площею 181,5 кв. м. житловою площею 57,00 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 22.10.2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Під час шлюбу сторони постійно проживали у належному ОСОБА_2 житловому будинку АДРЕСА_2 . На протязі спільного проживання він здійснив значну кількість покращень вказаного будинку, його облаштування, ремонт та утримання, на що витратив 114313 грн. власних коштів. Крім цього, за час спільного проживання він витрачав власні кошти і на покращення іншого належного відповідачці житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки сторони планували його продати. Загалом на покращення вказаного будинку ним було витрачено 74000 грн. Зазначає, що відповідних чеків та квитанцій, які підтвердили б вказані обставини, у нього не збереглися, однак витрати можуть бути підтверджені результатами судово-будівельної експертизи та показами свідків. 12.12.2005 року між ним та ТОВ «Едельвейс плес» було укладено інвестиційний договір №254/6/7/9-2Ж на придбання квартири, а 24.12.2015 року додаткову угоду №1 про передачу майнових прав на житлову квартиру АДРЕСА_3 . Вищевказану квартиру було придбано ним виключно за власні кошти. Під час перебування у шлюбі відповідачка 17.05.2013 року подарувала належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_3 . На даний час у суді слухається цивільна справа №496/1797/19 щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та №521/1963/19 про поділ майна подружжя між ними. Оскільки відповідачка на даний час відмовляється добровільно відшкодувати йому (позивачу) суму витрачених ним грошових коштів на покращення її будинків та здійснила дарування одного з будинків своєму сину ОСОБА_3 , позивач звернувся з даним позовом до суду.

В свою чергу, представник відповідачів подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. З трудової книжки позивача вбачається, що згідно запису №13 від 06.12.1999 року він призначений бригадиром в енергодільниці за суміщенням в ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», який знаходиться у Києво-Святошинському районі Київської області, 13.12.2013 року переведений до КП «Нивки» Подільського району м. Києва, а 01.04.2015 року прийняти на роботу до ЖЕД 710 «Нивки» з КП «Нивки» Подільського району м. Києва, де він повинен був знаходитися для виконання своїх службових обов`язків. 31.07.2015 року його було звільнено з вказаної посади. Викладене ставить під сумнів факт проживання позивача разом з відповідачкою до 31.07.2015 року в с. Вигода Біляївського району Одеської області. Позивач зазначає, що квартира була придбана ним за власні кошти, отримані від продажу земельної ділянки 139000 грн. та відступних від сестри за спадщину, яка залишилася після смерті його матері 150000 грн., що разом становить 289000 грн. Загальна вартість придбаної ним квартири складає 894215 грн. Отже, позивач витратив свої кошти на сплату вартості третини квартири. Крім цього, після передачі квартири у власність, у ній необхідно було зробити ремонт, що також потребувало значних коштів, а тому вважає твердження позивача про те, що він витратив свої кошти на покращення житлових будинків відповідачки, безпідставними та неправдивими. Надані позивачем переліки виконаних робіт та придбаних матеріалів є неналежними доказами, оскільки нічим не доведені. Позивач не зареєстрований у буд. АДРЕСА_2 . Крім відповідачки у вказаному будинку зареєстрований її син ОСОБА_4 зі своєю родиною. Саме за кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і здійснювалося покращення вказаного будинку. Також зазначає, що будинки були набуті ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з відповідачем, а тому відчуження її нерухомого майна та догляд за ним здійснюється нею одноособово.

Позивач до судового засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій вказав, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу у його відсутність.

Відповідачі до судового засідання не з`явилися, але подали до суду письмові пояснення, в яких підставами для відмови в позові вважають, крім обставин, викладених у відзиві, той факт, що згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , його будівництво здійснювалося з 1977 року та закінчено у 2010 році, фактично за рік до укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво здійснювалося з 2003 року по 2006 рік, тобто також до укладення шлюбу між сторонами. Надані позивачем товарні чеки та накладні датуються 2007-2009 роками, а деякі зовсім не містять дати.

Представник відповідачів до судового засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій просив в позові відмовити та розгляд справи проводити у його відсутність.

Крім цього, представник відповідачів подав до суду заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача про визнання недійсним договору дарування житлового будинку загальною площею 181,5 кв. м. житловою площею 57,00 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений 17.05.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , серія та номер 1-1054, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шевченко Ю.А., та визнання вказаного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з пропуском ним загального та спеціального строку позовної давності. Зазначає, що позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що проживав з відповідачкою в мирі та злагоді на час укладення вказаного договору дарування 17.05.2013 року, тобто знав про його існування, але з позовом до суду звернувся через 6 років і 7 місяців після його укладення.

Третя особа державний нотаріус Біляївської районної державної нотаріально контори Одеської області Шевченко Ю.А. до судового засідання не з`явилася, але подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги заяви сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власницею житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 87,80 кв.м, житловою площею 32,40 кв.м, дата внесення запису: 21.08.2007 року, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, б/н, 22.06.2006 року, видане Виконавчим комітетом Вигодянської сільської ради Біляївського району Одеської області.

Крім цього, ОСОБА_2 була власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 181,50 кв.м, житловою площею 57,00 кв.м, дата внесення запису: 01.10.2007 року, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, б/н, 30.06.2005 року, видане Виконавчим комітетом Вигодянської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с.23).

22.10.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 22.10.2011 року Виконавчим комітетом Вигодянської сільської ради Біляївського району Одеської області, актовий запис №16 (а.с.27).

17.05.2013 року під час перебування у вказаному шлюбі ОСОБА_2 на підставі договору дарування, серія та номер: 1-1054, виданий 17.05.2013 року, видавник: Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області, подарувала належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 сину ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.25-26).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18.12.2019 року по цивільній справі №496/1797/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 23 постанови Пленуму від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що хоча спірні житлові будинки й були набуті відповідачкою до укладення з ним шлюбу, але за час спільного проживання ним за власні кошти було здійснено покращення вказаних об`єктів нерухомості шляхом проведення ремонтів, облаштування та догляду за ними. Зокрема на покращення будинку АДРЕСА_2 ним було витрачено 114313 грн., а на покращення будинку АДРЕСА_1 74000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що за рахунок його грошових коштів вартість спірного майна істотно збільшилася.

Суд не приймає до уваги надану позивачем виписку по його картковому рахунку за період з 01.09.2015 року по 25.03.2019 року, оскільки вона дає можливість встановити лише рух коштів по рахунку позивача, та не підтверджує здійснення ним витрат на покращення спірних житлових будинків.

Суд критично оцінює наданий позивачем опис витрат (а.с.35-36), оскільки вказаний опис не дає можливості встановити факт придбання вказаних в ньому товарів та проведення робіт, а також те, що ці товари та послуги були придбані саме за рахунок ОСОБА_1 для проведення покращення спірних житлових будинків.

Суд не приймає до уваги надані позивачем: накладну №1/28 від 28.03.2008 року, видаткову накладну №ПЛ-2728 від 30.10.2007 року, замовлення покупця №6 від 13.08.2009 року, накладну №РНн1-05603 від 28.05.2009 року, товарний чек №28515 від 10.01.2008 року, накладну №300 від 18.06.2007 року, специфікацію від 02.07.2009 року, оскільки вони датовані раніше, ніж сторони уклали шлюб 22.10.2011 року, а тому не можуть бути підтвердженням здійснення позивачем покращень житлових будинків після укладення шлюбу з ОСОБА_2 ; товарні чеки №16.07.90 та 23.08.90, оскільки на них відсутня дата; товарні чеки від 07.2017 року, від 08.2017 року, від 31.01.2017 року, від 12.04.2016 року, від 12.07.2017 року, від 10.06.2016 року, від 12.05.2016 року, оскільки вони не можуть слугувати підтвердженням придбання зазначених у них товарів саме для покращення спірних житлових будинків; матеріали фотозйомки окремих частин будинку, оскільки з них неможливо встановити який саме це будинок.

Згідно технічного паспорту, виготовленого ПП «Одеське БТІ» станом на 31.01.2020 року, на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , його будівництво здійснювалося з 1977 року та закінчено у 2010 році, тобто фактично за рік до укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.105-109).

У позовній заяві позивач зазначає, що у нього не збереглися усі необхідні чеки та квитанції, однак вказані витрати будуть підтверджені за результатами проведення судово-будівельної експертизи та показами свідків, однак клопотання про виклик свідків ним не подано.

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої просив поставити питання щодо наявності покращень та їх вартості у житловому будинку АДРЕСА_2 та житловому будинку АДРЕСА_1 , однак в підготовчому судовому засіданні позивач та його представник на вказаному клопотанні не наполягали та повідомили суд, що ними подані всі докази на підтвердження позовних вимог окрім декількох накладних.

Джерелом походження витрачених на покращення житлових будинків коштів позивач називає: заощадження з заробітної плати, отримання відступних від сестри за спадкове майно, частково за рахунок отриманих грошових коштів від продажу земельної ділянки.

З довідки пенсійного фонду форми ОК-5 вбачається, що за період з 2000 по 2015 роки ОСОБА_1 було нараховано 385514,60 грн. заробітної плати (а.с.37-38).

Згідно наданої позивачем розписки, укладеної 12.11.2015 року між ним та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , він отримав 150000 грн. від ОСОБА_5 в присутності її чоловіка ОСОБА_6 за спадщину померлої матері ОСОБА_7 , що мешкала за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.41).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак С.О. 12.11.2015 року, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_8 придбав за 139000 грн. земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:003:0186 (а.с.46-47).

Оцінюючи доводи позивача про здійснення витрат на покращення житлових будинків позивачки на загальну суму 188313 грн., суд враховує той факт, що ним згідно інвестиційного договору №254/6/7/9-2Ж та додаткової угоди №1 до нього від 24.12.2015 року було здійснено інвестування квартири будівельний АДРЕСА_6 , територія стадіону «Локомотив», за яку ним було здійснено сплату внесків на загальну суму 894215 грн. (а.с.50).

Суд вважає, що придбання позивачем за власні кошти за договором інвестування квартири вартістю 894215 грн., ставить під сумнів здійснення ним витрат на покращення житлових будинків позивачки, оскільки надані ним докази отримання грошових коштів (від продажу земельної ділянки, за розпискою та заробітна плата) свідчать про те, що їх сума є меншою, ніж вартість придбаної квартири та вартість заявлених ним покращень житлових будинків.

Крім того, з трудової книжки позивача вбачається, що згідно запису №13 від 06.12.1999 року він призначений бригадиром в енергодільниці за суміщенням в ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», який знаходиться у Києво-Святошинському районі Київської області, 13.12.2013 року переведений до КП «Нивки» Подільського району м. Києва, а 01.04.2015 року прийнято на роботу до ЖЕД 710 «Нивки» з КП «Нивки» Подільського району м. Києва. 31.07.2015 року його було звільнено з вказаної посади (а.с.39-40).

Відповідно до довідки №12, виданої 23.07.2015 року головою правління авто кооперативу «Мрія-2», що знаходиться у м. Київ, ОСОБА_1 працював головою правління в авто гаражному кооперативі «Мрія-2» з 27.02.2003 по 22.07.2015 року (а.с.40-зворот).

Викладене ставить під сумнів факт проживання ОСОБА_1 разом з відповідачкою ОСОБА_2 до 31.07.2015 року в буд. АДРЕСА_2 , оскільки він до вказаної дати працював у м. Київ.

Представник відповідачів у відзиві зазначає, що ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_4 за час проживання у будинку АДРЕСА_2 здійснювали його покращення за власні кошти, на підтвердження чого надано довідку підприємства профспілки «Лікувально-оздоровчий комплекс «Біла акація» №БА000000002 від 14.01.2020 року, згідно якої ОСОБА_2 працювала з 01.01.2008 року по 25.03.2013 року на посаді чергової по поверху та за вказаний період отримала дохід у розмірі 133909 грн. 25 коп.; довідку ДП «Міжнародний дитячий центр «Артек» №1 від 10.01.2020 року, згідно якої ОСОБА_2 працювала у період з 01.07.2013 року по 28.08.2014 року і її дохід за цей період склав 20325 грн. 98 коп.; довідки Малиновського ОУПФУ в м. Одесі №1167/03 від 06.05.2019 року, №1165 від 06.05.2019 року та №115100 від 17.01.2020 року, відповідно до яких ОСОБА_2 перебуває на обліку у Малиновському ОУПФУ у м. Одесі та за період з квітня 2013 року по грудень 2014 року отримала пенсію за віком при повному стажі у розмірі 9761 грн. 78 коп., з січня 2015 року по квітень 2019 року 83331 грн. 23 коп., з травня 2019 року по січень 2020 року 18516 грн. 22 коп.; довідку про доходи УФЗБО ГУНП №104 від 30.01.2020 року, відповідно до якої ОСОБА_4 працює дільничним офіцером поліції у ГУНП в Одеській області та за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року отримав дохід в розмірі 86710 грн. 53 коп. (а.с.92-98).

Тобто відповідачка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 мали достатній дохід для здійснення поточних ремонтів будинків.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено здійснення ним трудових або грошових затрат внаслідок чого істотно збільшились у вартості будинок АДРЕСА_2 та будинок АДРЕСА_1 , а тому вони не є спільною сумісною власністю його та відповідачки ОСОБА_2 .

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відсутність згоди одного зі співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним (ч. 4 ст. 369 ЦК України).

Враховуючи те, що житловий будинок АДРЕСА_2 був набутий відповідачкою ОСОБА_2 22.06.2006 року, а житловий будинок АДРЕСА_1 був набутий нею 30.06.2005 року, тобто до укладення 22.10.2011 року шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , доказів істотного збільшилося у своїй вартості вказаного майна внаслідок його грошових або трудових затрат суду не надано, вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 17.05.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним.

У зв`язку з вищевикладеним, суд не вбачає підстав і для задоволення позовних вимог позивача про визнання вказаних житлових будинків об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також поділу між ними вказаних будинків шляхом присудження йому грошової компенсації вартості його частки у спільному майні подружжя.

Щодо заяви представника відповідачів про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, а тому заява представника відповідачів про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Оскільки в позові відмовлено в повному обсязі, а тому судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача та не підлягають стягненню з відповідачів.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, а тому арешт, накладений ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 09.12.2019 року на житловий будинок загальною площею 87,80 кв.м, житловою площею 32,40 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 65, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 202, 202, 215, 717 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Державний нотаріус Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Юлія Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя відмовити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 09.12.2019 року на житловий будинок загальною площею 87,80 кв.м, житловою площею 32,40 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня його отримання до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області.

Суддя Л.О. Пендюра