Дата документу 14.12.2020 Справа № 321/859/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 321/859/20 Головуючий у 1 інстанції: Кравченко Н.О.
№ 22-ц/807/3763/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Плодородненська сільська рада Михайлівського району Запорізької області, приватний нотаріус Михайлівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Ворожбянова Людмила Миколаївна, про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Плодородненська сільська рада Михайлівського району Запорізької області, приватний нотаріус Михайлівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Ворожбянова Л.М., про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай).

В обґрунтування позову зазначала, що на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) вона була власницею земельної частки (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Плодородіє», розміром 5,81 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), та зареєстрований у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №783. 21.04.2000 року між нею та ТОВ «Адекс», головою якого є ОСОБА_2 , був укладений договір оренди за № 9. На початку грудня 2000 року до неї звернувся ОСОБА_2 та запропонував виготовити на її ім`я Державний акт на право приватної власності на землю із виділенням земельної ділянки в натурі (на місцевості) за свої власні кошти. 26 грудня 2000 року ОСОБА_2 повідомив, що для укладення такої угоди, а саме для виділення права на земельну частку (пай) в натурі та виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку, необхідно проїхати до нотаріуса та підписати з ним певні документи, щоб у подальшому він зміг оформити документи. Після чого вона передала ОСОБА_2 оригінал сертифікату на право на земельну частку ( пай).

Після зазначеного позивач виїхала за межі Запорізької області. В 2016 році у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем позивач звернулася до ОСОБА_2 з вимогою про виплату орендної плати за період с 2000 року по 2016 рік, але відповідач надав лише 500 гривень та запевнив, що в найближчий час розрахується.

Після повторного звернення в 2017 році щодо сплати орендної плати та повернення державного акту або сертифікату на земельну ділянку(пай), позивачу було відмовлено, так як вона не власник даної земельної ділянки.

Позивач зазначає, що на початку 2018 року вона дізналася, що на її земельну ділянку існує договір дарування, укладений 26.12.2000 року з ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Л.М.

Вважає, що вказаний договір дарування на земельну ділянку був укладений без її згоди шляхом обману та зловживання її довірою, так як вона не мала жодних намірів відчувати право на земельну частку (пай). Вказаний договір дарування був укладений внаслідок уведення в оману, позивач була впевнена, що укладення такої угоди необхідно для виділення права на земельну частку (пай) в натурі та виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку. Крім того, зазначає, що дана угода була укладена всупереч чинним на той час вимогам закону, зокрема положенням ч. 10, 3 ст. 5 ЗК України (в редакції 1990 року), які визначали, що розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників, а право на земельну частку (пай) може бути передане винятково на умовах спадкування. Тому, вказана земельна частка (пай) не виділялася в натурі і залишалася перебувати у колективній власності КСП «Плодородіє», відповідно до припису ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним договір дарування права на земельну частку (пай).

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таки підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ЗП № 0094367, виданого Михайлівською районною державною адміністрацією Запорізької області 05 лютого 1997 року та зареєстрованого за № 783, володіла правом на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Плодородіє» Михайлівського району Запорізької області, розміром 5,81 в умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с. 11, 55).

Згідно договору оренди земельної частки (пай) від 10 квітня 2000 року ОСОБА_4 та підприємство «Алекс» в особі директора Кашлякової Лариси Володимирівни уклали договір оренди права на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії ЗП № 0094367 площею в умовних кадастрових гектарах 5,81 га, договір укладено на 10 років (а.с. 12, 51-53).

Відповідно до договору дарування від 26.12.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбяновою Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 5338 (а.с.8). Сторони підписали дану угоду.

До сертифікату серії ЗП № 0094367 внесено зміни про передачу права власності на земельну частку (пай) ОСОБА_2 згідно договору дарування права на земельну частку (пай) АВЕ № 5338 від 26.12.2000 року, про що 24.10.2001 року внесено запис до книги реєстрації сертифікатів. На підтвердження вказаної обставини представником відповідача надано копію сертифікату та книги реєстрації (а.с. 11, 56-63).

Оспорюючи договір дарування, укладений у 2000 році тобто понад 20 років поспіль, позивач посилалася на те, що вона мала намір укласти договір оренди, але була введена в оману та підписала договір дарування.

Такі доводи суперечать фактичним обставинам справи, позаяк після укладення договору позивач не отримувала від відповідача орендної плати, не вимагала її сплати, не вимагала повернення земельної ділянки чи інших розрахунків за нібито укладеним договором оренди, що спростовує її посилання на намір укласти договір саме оренди а не дарування.

У відповідності до вимог ст.ст.227,243,244ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Згідно вимог ст.57ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок обману, насильства ,погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі - стягується його вартість. Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що позовні вимоги позивачкою не довдені, суд першї інстанції відмовив у задоволенні позову.

При цьому він врахував письмовий доказ обізнаності позивача щодо правочину, що укладався 26.12.2000 року у вигляді письмової заяви ОСОБА_1 , виготовленої власноруч позивачем, з проханням укласти саме договір дарування на ім`я нотаріуса, що повністю спростовує зазначені у позові підстави щодо необізнаності при підписанні оспорюваного договору дарування від 26.12.2000 року.

Суд першої інстанції правомірно розцінив дії позивача не отримання протягом 16 років орендної плати (до звернення у зв`язку із скрутним матеріальним становищем ) відповідають діям, які настають після укладення саме договору дарування, а не договору оренди земельної ділянки.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено22 грудня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков