Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі: головуючої судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.,

при секретарі Гуровій Л.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Арсентьєва Е.Г.,

розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом №263/ос від 08.08.2011 року його було прийнято на роботу до Локомотивного депо м.Волноваха ДП «Донецька залізниця» на посаду слюсаря-ремонтника 3 розряду. 06.05.2019 року позивача було звільнено за ст.38 КЗпП України, тобто за власним бажанням (наказ №96/ос від 06.05.2019 року). Позивач 07.05.2019 року отримав трудову книжку та з ним було проведено розрахунки, з якими позивач не погоджується, вважає їх недостатніми. Позивач не погоджується з вказаним наказом, вважає його незаконним та таким, що винесений з порушенням чинного трудового законодавства України, оскільки, за доводами позивача, написати заяву від 23.04.2019р. про звільнення його вимусило керівництво депо, потім він передумав та звернувся у той же день із заявою про відкликання попередньої заяви та подовження відпустки. Про звільнення йому стало відомо лише 07.05.2019р., коли він звернувся на підприємство щодо оплати лікарняного листу, у зв`язку з чим просить суд визнати звільнення незаконним, поновити його на роботі, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_1 було проведено згідно чинного КЗпП України та жодних порушень з боку відповідача не було, оскільки на підприємство не надходило заяви позивача про відкликання попередньої заяви про звільнення. Просить у задоволенні позову відмовити.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомив, що 23.04.2019р. зі слів ОСОБА_1 йому стало відомо про написання ним заяви спочатку про звільнення, потім про відкликання цієї заяви.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що після надходження до відділу кадрів заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням, інших заяв, у тому числі й про відликання цієї заяви - від нього не надходило.

Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Працівник вважається звільненим з роботи без законних підстав тоді, коли не доведено наявності обставин, за якими його звільнено, або коли не доведено вчинення ним дій, за які його звільнено, або коли за такі дії закон не передбачає можливості звільнення. Якщо власник або уповноважений ним орган порушив чинні правила щодо звільнення працівника з роботи, він підлягає поновленню на роботі. Особливо це стосується випадків, коли йдеться про звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Суд має перевірити, чи дотримано порядок звільнення працівника з мотивів, які послужили підставою для розірвання трудового договору, викладених власником або уповноваженим ним органом у наказі про звільнення.

Стаття 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно з частиною другою зазначеної статті якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Як встановлено в судовому засіданні, позивача згідно із наказом №263/ос від 08.08.2011 року було прийнято на роботу до Локомотивного депо м.Волноваха ДП «Донецька залізниця» на посаду слюсаря-ремонтника 3 розряду. 06.05.2019 року позивача було звільнено за ст.38 КЗпП України, тобто за власним бажанням, про що свідчить наказ №96/ос від 06.05.2019 року (а.с.9-14).

23.04.2019 року позивач надав до відділу кадрів АТ «Укрзалізниця» заяву про звільнення за власним бажанням, з проханням провести звільнення 06.05.2019 року (а.с.28).

Суд зазначає, що у цілій низці випадків закон зобов`язав власників робити звільнення працівників у такий строк, про який вони просять. При цьому мова йде про скорочення двотижневого строку, оскільки за його межами працівник може звільнитися в загальному порядку. У цьому випадку строк попередження про звільнення скорочується на розсуд працівника хоча б навіть і до одного дня. Випадки, коли на власника покладається обов`язок звільнити працівника в строк, про який він просить, перелічені в ст. 38 КЗпП. Усі вони об`єднані однією загальною ознакою - неможливістю для працівника продовжувати роботу, яка виявляється, зокрема, у такий спосіб як переїзд на нове місце проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади винесено на підставі його заяви та в строки, які зазначені позивачем у заяві. Саму заяву відкликано не було та не надано до суду належних та допустимих доказів такого відкликання. Після прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 не приступав до виконання службових обов`язків.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Крім цього, відповідно до п.12 Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у позивача було власне бажання залишити займану посаду, його звільнення здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Посилання позивача на те, що його було примушено до написання заяви про звільнення, як й факт отримання відповідачем його заяви про відкликання заяви про звільнення - не знайшло підтвердження у судовому засіданні.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

За приписами ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Системний аналіз чинного трудового законодавства, а також документи надані позивачем та відповідачем і проаналізовані судом у мотивувальній частині рішення, дають змогу прийти до висновку, що відповідачем в повній мірі дотримано вимог законодавства при звільненні позивача з займаної посади, тому наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляції протягом 30-ти днів після проголошення рішення до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 грудня 2020р.

Суддя: Н.В.Писанець