ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 743/950/20

Головуючий у першій інстанції Жовток Є. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1365/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ТОВ «СОЖ-АГРО АГ»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЖ-АГРО АГ» на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЖ-АГРО АГ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

місце постановлення рішення судом першої інстанції смт Ріпки,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 18.09.2020,

У С Т А Н О В И В:

20 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «СОЖ-АГРО АГ», в якому просив стягнути з останнього на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 115 037,22 грн, середньомісячний заробіток за весь час затримки заробітної плати по день звернення до суду в сумі 98998,16 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що в період з 17.10.2012 по 07.02.2020 він перебував у трудових відносинах з ТОВ «СОЖ-АГРО АГ», спочатку займав посаду директора, а потім заступника директора Товариства. В період з жовтня 2019 року і по день звільнення позивачеві була нарахована заробітна плата і компенсація за невикористані 113 календарних днів відпустки, в загальному розмірі 115 037 грн 22 коп., які в порушення ст. 47, 115, 116 КЗпП України, ст.43 Конституції України не були йому виплачені. Крім того, з дня звільнення позивача і до дня звернення його до суду з позовом пройшло 109 робочих днів, отже з відповідача підлягає стягненню і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 вересня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 115037 грн 22 коп. Стягнуто з ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 98998 грн 16 коп., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» судовий збір в дохід держави у розмірі 2140 грн 35 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 98998,16 грн без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення в оскаржуваній частині. Скаржник вважає, що воно винесене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом порушенні норми матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що ОСОБА_1 був звільнений з товариства 07.02.2020, тому строк для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку закінчився 08.05.2020, оскільки позовна давність для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить три місяці. Дана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №446/509/16-ц.

Заяву про поновлення строку позовної давності ОСОБА_1 не подавав та не клопотав у судовому засіданні щодо його поновлення. А тому у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині слід відмовити на підставі ч.4 ст.267 ЦК України, ч.1 ст.233 КЗпП України.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» позивач ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Ріпкинського районного суду від 15.09.2020 без змін, посилаючись на те, що воно постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Позивач, посилаючись на рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, постанову Верховного Суду від 24.04.2019 №607/14495/16-ц, зазначає, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у зазначених судових рішеннях, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в частині, що оскаржується, вимогам ст.263 ЦПК України відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір між сторонами справи, суд першої інстанції дослідивши наявні у справі докази, і, надавши їм правову оцінку, виходив із того, що позивачеві не була виплачена нарахована заробітна плата, а тому, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, з точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати та необхідність їх задоволення в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що такий висновок зроблено при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи.

По справі встановлено, що наказом ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» №1 від 17.10.2011 ОСОБА_1 , на підставі рішення засновників від 11.10.2011, був прийнятий на посаду директора ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» (а.с.13).

В липні 2019 року позивач був переведений на посаду заступника директора Товариства (зазначене не заперечується стороною відповідача).

Наказом ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» №8-к від 07.02.2020 ОСОБА_1 , заступника директора Товариства, звільнено з посади 07.02.2020 за власним бажанням згідно з ст.38 КЗпП України (а.с.12). Даним наказом звільненому підлягала виплаті компенсація за 113 календарні дні невикористаної основної відпустки за період роботи з 17.10.2011 по день звільнення.

З довідки ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» № 7 від 05.03.2020 вбачається, що в період з жовтня 2019 року по лютий 2020 року включно до сплати ОСОБА_1 належало 115037 грн 22 коп. (а.с.14).

Відповідно до довідки ТОВ «СОЖ-АГРО АГ» № 28 від 02.06.2020, виданої директором В.В.Павленко, середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 складає 908 грн 24 коп. (а.с.11).

За приписами ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14.09.2006 №137.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а в разі відсутності його в цей день на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Районний суд, встановивши, що невиплата ОСОБА_1 всіх належних до виплати сум, є триваючим правопорушенням, правильно визначив середній розмір заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Крім того необхідно зазначити, що у частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові позиції викладені постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 263/14209/17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Підстав відступити від цих правових висновків під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.

Слід погодитися з висновком районного суду, що відсутність факту розрахунку з ОСОБА_1 у день його звільнення та на день розгляду справи судом, свідчать про відсутність підстави для застосування положень статті 233 КЗпП України до вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідачем не доведено факт сплати заробітної плати позивачу при звільненні (у день звільнення або ж на наступний), такого розрахунку не проведено і на день ухвалення оскаржуваного рішення суду, зробив правильний висновок про задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №446/509/16-ц не може бути прийнято апеляційним судом до уваги, оскільки в зазначеній справі на час її розгляду заборгованість із заробітної плати була виплачена звільненому працівникові. Тобто дані правовідносини не є подібними.

Доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів апеляційного суду вважає безґрунтовними.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЖ-АГРО АГ» залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 вересня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови суду складений 22.12.2020.