Постанова

Іменем України

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 442/873/18

провадження № 61-9679св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Дрогобицька міська рада Львівської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - приватне підприємство «Постінтур»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у складі колегії суддів:

Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що згідно протоколу прилюдних торгів від 24 липня 2013 року про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, ним було придбано нежитлову будівлю загальною площею 414,40 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 . З метою отримання свідоцтва про придбання указаного майна з прилюдних торгів він звернувся до приватного нотаріуса

Куртяк О. О., проте отримав відмову через відсутність даних про правовстановлюючий документ боржника на це майно.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на указане незавершене будівництво нежитлової будівлі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 16 березня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на незавершене будівництво нежитлової будівлі загальною площею 414,40 кв. м у АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 придбав спірне нерухоме майно з прилюдних торгів, але оскільки в поданому акті державного виконавця від 05 серпня 2013 року відсутні дані про документи, що посвідчували право власності боржника на указане майно, нотаріус не може видати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. З урахуванням зазначеного суд вважав позов про визнання за позивачем право власності на спірне майно обґрунтованим.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційну скаргу приватного підприємства «Постінтур» (далі -

ПП «Постінтур») задоволено.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 16 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем подано позов про визнання права власності на незавершене будівництво нежитлової будівлі, однак відповідачем до участі у справі залучено лише Дрогобицьку міську раду Львівської області. Інших осіб, прав та обов`язків яких такий спір стосується, до участі у справі як співвідповідачів залучено не було, хоча рішення суду про задоволення позову та визнання права власності відповідно прямо впливає на їх права та законні інтереси.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Також судом апеляційної інстанції було враховано те, що в поданому акті державного виконавця від 05 серпня 2013 року відсутні дані про документи, що посвідчували б право власності боржника на майно.

Враховуючи все вище викладене у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання права власності на спірний об`єкт за позивачем у цьому спорі без участі заінтересованих осіб, зокрема, апелянта та інших, зазначених вище осіб, та з підстав, передбачених статтею 392 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції є незаконною, необґрунтованою й такою, що була прийнята з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилався на те, що спірне майно було правомірно придбано ним на прилюдних торгах і ці торги не були визнані судом незаконними і недійсними. Залучення до участі у справі співвідповідачем ПП «Постінтур» є недопустимим, оскільки, на його думку, воно немає ніякого відношення до реалізованого арештованого майна, реалізація якого проводилась для погашення заборгованості комунального підприємтсва «УКБ» перед товариством з обмеженою відповідальністю «Регіон-ГАЗ-ВФ», яке подало виконавчий документ на виконання наказу господарського суду. ПП «Постінтур» згідно матеріалів, долучених до апеляційної скарги, подало до виконання наказ Господарського суду Львівської області від 07 червня 2013 року, було відкрито виконавче провадження 17 липня 2013 року, надано термін добровільного виконання до 24 липня 2013 року. Виконавчою службою жодним чином не надавались переваги товариству з обмеженою відповідальністю «Регіон-ГАЗ-ВФ» перед ПП «Постінтур». Разом із тим, вважав, що саме відмова нотаріуса - це невизнання права власності на указане нерухоме майно, як вимагає цього стаття 392 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2019 року було відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано із районного суду указану цивільну справу.

У серпні 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ПП «Постінтур» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , у якому воно просило залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно протоколу прилюдних торгів від 24 липня 2013 року про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, ОСОБА_1 було придбано незавершене будівництво адміністративно-побутового корпусу загальною площею 428 кв. м, що розташоване по АДРЕСА_1 (а. с. 11).

Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області на підставі такого протоколу було складено акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 05 серпня 2013 року (а. с. 12).

З копії постанови приватного нотаріуса від 24 лютого 2017 року № 41/02-31 встановлено, що у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів було відмовлено, оскільки в поданому акті державного виконавця

від 05 серпня 2013 року відсутні дані про документи, що посвідчували право власності боржника на майно (а. с. 14).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім цього, відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а уразі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі уній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження-до початку першого судового засідання заклопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав тане міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). Разом з тим і суд зобов`язаний роз`яснити позивачу наслідки подання позову до неналежного відповідача (відповідачів) та його право подати клопотання про залучення належного, заміни неналежного належним, залучення співвідповідача, тощо. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, за статтею 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена(створена)особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила(створила)річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Відповідно до статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що небула відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних нормі правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що небула їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач)земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила(здійснює)самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила(здійснює)самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати заним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як зазначено вище, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК Українипередбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем подано позов про визнання права власності на незавершене будівництво нежитлової будівлі, однак відповідачем до участі у справі залучено лише Дрогобицьку міську раду. Інших же осіб прав та обов`язків яких такий спір стосується до участі у справі не залучено як співвідповідачів, хоча рішення суду про задоволення позову та визнання права власності відповідно прямо впливає на їх права та законні інтереси.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15 та від 20 квітня 2016 року у справі

№ 6-2994цс15.

Судом апеляційної інстанції було обґрунтовано враховано те, що позивачем було придбано незавершене будівництво адміністративно побутового корпусу загальною площею 428 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 на прилюдних торгах, і оскільки в поданому акті державного виконавця від 05 серпня 2013 року відсутні дані про документи, що посвідчували б право власності боржника на це майно нотаріусом було відмовлено у видачі позивачу відповідного свідоцтва про право власності.

Суд апеляційної інстанції на підставі досліджених доказів, яким судом була надана належна правова оцінка, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому правильно виходив із того, що позивач не набував права власності на спірне нерухоме майно, а має намір таке набути за рішенням суду, подавши вказаний позов, а визнання права власності на спірний об`єкт за позивачем у цьому спорі порушує права інших заінтересованих осіб.

Посилання касаційної скарги на те, що спірне майно було правомірно придбано на прилюдних торгах і ці торги не були визнані судом незаконними і недійсними, а залучення до участі у справі співвідповідачем ПП «Постінтур» є недопустимим, оскільки, на його думку, воно немає ніякого відношення до реалізованого арештованого майна, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, яким надана належна правова оцінка й не спростовують його висновків про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно у порядку статті 392 ЦК України за судовим рішенням, оскільки позивач не був його законним власником до моменту пред`явлення цього позову.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність прийнятого рішення та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальних частині судового рішення.

При вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович