СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14164/20

пр. № 2/759/5181/20

03 грудня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення суми завдатку,

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2020 р. позивач звернувся до суду із вищезазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути із відповідача на користь позивача грошову суму у розмірі 40000 грн 00 коп., та понесені судові витрати по справі.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 21.08.2013 ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 , договір про завдаток щодо укладення у майбутньому договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 33023 д.н.з. НОМЕР_1 2004 року випуску, про що було складено розписку на підставі чого позивач володів у розпоряджався зазначеним автомобілем, однак відповідач ухилявся від укладення договору купівлі-продажу, після чого 09.06.2018 патрульною поліцією було вилучено зазначений транспортний засіб на підставі постанови №ВП37637893 ВДВС Святошинського РВДВС м. Києва, внаслідок чого відповідач отримав за продаж авто 40000 грн 00 коп., але не здійснив його відчуження на користь позивача при цьому повертати безпідставно набуті кошти відповідач відмовляється, а всі перемовини по телефону не дають жодного результату, на підставі чого виникла необхідність у повернення зазначеної суми завдатку у судовому порядку.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2020 відкрито загальне підготовче позовне провадження (а.с. 21).

09.10.2020 від представника відповідача надійшов відзив по справі в якому просив відмовити у задоволенніпозовних вимог, вважає їх безпідставними, оскільки на виконання вказаної домовленості ОСОБА_2 у ОСОБА_3 було видано довіреність від 22.06.2013 №719937, посвідчену ПН КМНО Чуловським В.А., відповідно до якої ОСОБА_3 має право розпоряджатися вищезазначеним автомобілем. Довіреність від 22.06.2013 № 719937 була видана на строк до 22.06.2018 та з того часу ОСОБА_2 більше не бачив ОСОБА_3 та не спілкувався з ним, після чого в середині червня 2018 р. ОСОБА_2 зателефонував ОСОБА_1 та повідомив, що він придбав автомобіль без перереєстрації у ОСОБА_3 , а 09.06.2018 патрульною поліцією на підставі постанови Святошинського РВ ДВС м. Києва у виконавчому провадженні № 37637893 Автомобіль було вилучено, при цьому до цього телефонного дзвінка ОСОБА_2 з ОСОБА_1 взагалі не був знайомий, тому на запитання ОСОБА_2 як саме він може допомогти ОСОБА_1 , останній запропонував скласти розписку, відповідно до якої ОСОБА_1 , нібито, у 2013 році придбав у ОСОБА_2 вказанйи ТЗ, однак зазначену розписку ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 мали пред`явити державному виконавцю як доказ, що, нібито, власником ТЗ з 2013 р. є ОСОБА_1 , а тому необхідно зняти арешт з Автомобіля і повернути його ОСОБА_1 , тому ближче до кінця червня 2018 р. відповідач погодився допомогти йому та підписав розписку, про яку його просив ОСОБА_1 , зазначивши, що, нібито, він отримав від ОСОБА_1 40000 грн 00 коп. і вказав 21.08.2013 датою укладення розписки, та оскільки ця розписка не є документом, що засвідчує перехід права власності на ранспортний засіб, державним виконавцем у знятті арешту з ТЗ та поверненні ого ОСОБА_1 було відмовлено, однак ОСОБА_1 відмовився повернути ОСОБА_2 розписку та більше не виходив з ним на зв`язок, тому враховуючи вищевикладене жодних угод щодо передачі ОСОБА_2 автомобіля у власність ОСОБА_1 між ними не укладалось, до червня 2018 року вони взагалі не були знайомі, а розписка від 21.08.2013 є фіктивною, оскільки за нею не передавалось жодних грошових коштів, вона була складена у червні 2018 року, а не у серпні 2013 року, та її написання мало на меті лише допомогти ОСОБА_1 за його проханням зняти арешт з Автомобіля та забрати його, а її єдиною метою є надання до органів ДВС для зняття арешту з автомобіля та його повернення (а.с. 25-27).

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, 13.11.2020 від представника надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та у відсутність позивача через карантинні заходи, просив позовну заяву задовольнити (а.с. 37).

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, 03.12.2020 від нього надійшла заява про слухання справи у його відсутності, проти позовних вимог заперечує (а.с. 40).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 21.08.2018 складено розписку про те, що ОСОБА_1 передав грошові кошти у розмірі 40000 грн 00 коп. за покупку автомобіля Газель д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 при свідках ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 8).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 31.07.2007 ОСОБА_2 є власником транспортного засобу ГАЗ 33023 д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 9, 10).

Як вбачається із акту та тимчасового затримання транспортного засобу від 09.06.2018 о 21 год. 20 хв. у м. Запоріжжя Н-08 475 км поліцейським роти 1 батальйону 1 УПП у Запорізькій обл. було здійснено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу ГАЗ 33023 д.н.з. НОМЕР_1 у зв`язку із ВП №37637893 ВДВС Святошинського ГТУЮ у м. Києві (а.с. 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Такий правовий висновок викладений у Постанові ВСУ від 13.02.2013 №6-176цс12.

При цьому розписка від 21.08.2018 не містить умови про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу.

Відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору.

До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення договорів.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 635 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.ч. 1,2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 03.06.2015 у справі №6-100цс15 та підтверджена Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 17.10. 2018 в рамках справи №752/13368/15-ц, провадження №61-15868св18 (ЄДРСРУ № 77390035), 10.10.2018 у справі №757/6937/17-ц, провадження №61-18307св18 (ЄДРСРУ № 77389786), 10.10.2018 у справі №757/6937/17-ц, провадження №61-18307св18 (ЄДРСРУ № 77389774).

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-79цс14.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 у справі №6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

А тому судом не береться до уваги зазначена копія розписки, оскільки позивачем не було надано до суду її оригіналу, а копія в даному випадку не є достовірним доказом на підставі якого можна встановити дійні обставини справи.

Частинами 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Статтею 96 ЦПК України. Оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями ст.ст. 12, 13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги роз`яснення наведені Пленумом Верховного Суду України в п. 26 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2, п. 13 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, у зв`язку з їх недоведеністю.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 11, 205, 526, 546, 610, 611, 635, 1046, 1047, 1212 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення суми завдатку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 09.12.2020.