Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 147/126/17

Провадження № 2/126/61/2020

"20" січня 2020 р.

м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Гуцола В. І.

із секретарем Притуляк І.І.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Другої Тростянецької державної нотаріальної контори Вернюк Тетяни Миколаївни за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , державного нотаріуса Другої Тростянецької нотаріальної контори Вернюк Т.М. про визнання незаконним свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що як стверджує, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2001 року після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 нотаріусом не була врахована наявність заповітів спадкодавця, яким все майно було заповідано їй, а тільки грошові заощадження - п`ятьом спадкоємцям, дітям. Просила визнати це свідоцтво недійсним.

В подальшому позивачка неодноразово змінювала свої позовні вимоги і в остаточній їх редакції просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 21.09.2001 року на ім`я сестри ОСОБА_2 , свідоцтво про право на майновий пай від 12.07.2001 року, видане на підставі свідоцтва про спадщину на ім`я сестри ОСОБА_2 та стягнути одну гривню моральної (немайнової) шкоди з відповідача державного нотаріуса Вернюк Т.Т. з тих підстав, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину 21.09.2001 року не врахував, що існують два заповіти матері, котрими вона заповіла все своє майно 29.10.1993 року, в тому числі житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 та предмети домашньої обстановки їй, ОСОБА_1 , а грошові заощадження 21.07.1997 року вона заповіла п`ятьом дітям: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в рівних долях. Тому просить визнати свідоцтво про право на спадщину, видане 21.09.2001 року державним нотаріусом Вернюк Т.М. на ім`я сестри ОСОБА_2 , визнати недійсним свідоцтво про право на майновий пай, видане на підставі свідоцтва про спадщину на ім`я ОСОБА_2 та стягнути одну гривню моральної (немайнової) шкоди з відповідача державного нотаріуса Вернюк Т.Т.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримує свої позовні вимоги, просить задовольнити їх в повному обсязі та стягнути з відповідачки державного нотаріуса Вернюк Т.М. понесені нею судові витрати.

Вернюк Т.М. про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, двічі поспіль в судове засідання не з`явилася, тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність на підставі наявних доказів.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області в якості третьої особи без самостійних вимог до справи залучена ОСОБА_2 . В судові засідання вона не одноразово не з`являлася, надала суду заяву про слухання справи у її відсутність.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть, цей факт визнається учасниками справи, тому він не підлягає доказуванню, у суду відсутні обґрунтовані сумніви у достовірності цього факту та добровільності його визнання.

Судом встановлено, що 12.10.1993 року спадкодавець ОСОБА_4 склала заповіт на все своє майно на ім`я позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується копією цього заповіту (а.с. 40 т.1).

Судом встановлено, 21.07.1997 року спадкодавець ОСОБА_4 склала заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Відповідно до ч.2 ст. 544 ЦК України 1963 р. з наступними змінами, що діяв на час складення заповітів, заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він суперечить.

Оскільки заповіт ОСОБА_4 від 12.10.1993 року як і її заповіт від 21.07.1997 року складений на все майно, тобто наступний заповіт суперечить попередньому, тому заповіт від 21.07.1997 року скасовує заповіт від 12.10.1993 року.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 своєю заявою, зареєстрованою нотаріусом м.Кишинів Вікторія Іфтоді за № 5345, відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері, що підтверджується цією заявою від 07.06.2001 року, наданою позивачкою до справи. (а.с.88 т.2)

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України в ред. 1963 р. спадкоємець за законом або заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування такої заяви не допускається.

Згідно довідки Ободівської сільської ради Тростянецького району від 07.2001 року та заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини, що містяться в матеріалах спадкової справи № 294/01-1474999 спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 прийняла ОСОБА_2 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном (а.с. а.с. 219, 230 т. 1).

Судом встановлено, що Вернюк Т.М. з 02.04.2012 року не працює державним нотаріусом другої Тростянецької державної нотаріальної контори, оскільки звільнена з посади згідно наказу головного управляння юстиції України у Вінницькій області № 292/К, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 28.05.2015 року (а.с.40 ч.2), листом-відповіддю на запит відділення Нотаріальної палати України у Вінницькій області від 02.07.2019 року, цього факту ніхто з учасників справи не оспорює, у суду відсутні обґрунтовані сумніви у достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Позивачці ОСОБА_1 неодноразово було роз`яснено її право на заміну відповідача в справі, від реалізації свого права вона відмовилася.

Виходячи зі змісту ст. 51 ЦПК України суд позбавлений можливості з власної ініціативи замінити неналежного відповідача або залучити співвідповідача.

Згідно зі ст. 441 ЦК України в ред. 1963 року з наступними змінами, котра діяла на час виникнення спірних правовідносин, організація несе відповідальність за шкоду, заподіяну з вини її працівника під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Тому суд вважає, що пред`явивши позов до державного нотаріуса Вернюк Т.М., котра на час розгляду спору державним нотаріусом вже не працює, а не до нотаріальної контори, та не пред`явивши позову до спадкоємця ОСОБА_2 , котра прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до неналежного відповідача.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVTN AND OTHERS v. UKRAINE. № 4909/04, § 58, ССПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так як позивачці ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позовних вимог в повному обсязі, то і вимога про стягнення витрат по сплаті судового збору з відповідачки Вернюк Т.М. задоволенню не підлягає.

На підставі вищенаведеного, ст.ст. 441, 549, 544 ч.2, 553 ЦК України в ред. 1963 року з наступними змінами, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 до державного нотаріуса Другої Тростянецької державної нотаріальної контори Вернюк Тетяни Миколаївни за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. І. Гуцол