КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №361/2799/18
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року (суддя Селезньова Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Броварської міської ради Київської області, виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області про припинення права власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акту на право власності, внесення запису до реєстру речових прав на нерухоме майно про виключення державного акту на земельну ділянку,

встановив:

у травні 2018р. позивач звернулася до суду з позовом та, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку шляхом визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 077005; зобов`язати відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області внести відповідний запис до реєстру прав власності на нерухоме майно шляхом виключення з реєстру державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 077005.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що відповідно до витягу із плану будівельного кварталу від 14 квітня 1975р. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 володіла частиною житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами, розташованими на земельній ділянці, площею 672 кв.м, а ОСОБА_4 - частиною житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими на земельній ділянці, площею 1000 кв.м, що підтверджується планом будинку АДРЕСА_2 від 21 жовтня 2008р. та планом земельної ділянки (абрис).

24 січня 2001р. між нею та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 був укладений договір дарування 29/100 частин будинку з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці 672 кв.м.

Позивач зазначала, що рішенням Броварської міської ради Київської області від 14 серпня 2014р. їй надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для подальшої передачі їй у

власність земельної ділянки, орієнтованою площею 0,0672га, однак згідно кадастрового плану 2015р. фактична площа її земельної ділянки становить 0,0531 га, у зв`язку з чим вона звернулася до земельного відділу Броварської міської ради для вирішення питання спірного землекористування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 .

На засіданні погоджувальної комісії по вирішенню спірних земельних питань суміжний користувач ОСОБА_2 відмовилася підписувати акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Згідно інформації, наданої відділом Держземагенства у м. Бровари Київської області, на земельну ділянку, площею 0,0838 га по АДРЕСА_3 , видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 077005 на ім`я ОСОБА_2 . Комісія погодила акт прийомки-передачі спірної земельної ділянки без підпису суміжного користувача по межах, визначених у вищевказаному державному акті і 30 жовтня 2015р. вона отримала свідоцтво на право власності на земельну ділянку, площею 0,0531 га.

Позивач стверджувала, що не узгодивши межі суміжних земельних ділянок, ОСОБА_2 незаконно отримала у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , в тому числі за рахунок частини її земельної ділянки, яка мала бути площею 0,0672га, а не 0,0531 га.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та неврахування того факту, що рішення виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів трудящих від 22 липня 1974р. № 597 по розгляду листа Броварського народного суду від 24 червня 1974р. стосувалося трьох землекористувачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 ). Відповідач надала тільки 2 пункт цього рішення стосовно ОСОБА_3 , замість повного тексту, який зовсім по іншому трактує розподіл земельних ділянок. Крім того, рішення народного суду м. Бровари Київської області від 10 березня 1975р. та акт державного виконавця від 16 квітня 1975р. стосувалися землекористувачів земельних ділянок по АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які уклали мирову угоду та визначили розмежування земельних ділянок домоволодіння, однак остаточного рішення щодо меж земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на той час прийнято не було.

Також позивач вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, так як вирахував розмір її земельної ділянки, замість земельної ділянки відповідача.

Крім того, суд не звернув увагу, що відповідач порушила Порядок передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993р. № 10, оскільки нею не надані будь-які первинні документи, що підтверджують розмір її земельної ділянки, та заява про передачу у приватну власність земельної ділянки; так званий дозвіл виконкому на розробку технічної документації № 273 датований 24 листопада 1992р. не існує, а власником частини будинку по АДРЕСА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину відповідач стала лише 13 грудня 1996р.; Броварська міська рада народних депутатів не надавала дозволу на розробку технічної документації, а відповідач разом з інженером-землевпорядником ОСОБА_8 самовільно склали акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки та вписали туди неіснуючий дозвіл.

Також позивач зазначає, що згідно рішення Броварської міської ради № 374 від 21 грудня 1999р. відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку, площею 722

кв.м, межу земельної ділянки саме в таких розмірах і погоджував ОСОБА_9 , однак в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 077005, виданому на підставі цього рішення, зазначена ще одна земельна ділянка, площею 115 кв.м та загальний розмір земельних ділянок вже 838 кв.м, що свідчить про те, державний акт не відповідає рішенню Броварської міської ради № 374.

Крім того, позивач вважає, що суд безпідставно не прийняв надані нею документи в якості доказів, пославшись на їх сумнівність без призначення відповідної експертизи щодо встановлення факту їх оригінальності, та не врахував, що у договорі дарування від 17 вересня 1987р., укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , земельна ділянка по АДРЕСА_1 має площу 672 кв.м, що також відповідає цим документам. Також позивач вважає неправомірним посилання суду на рішення виконкому Броварської міської ради Київської області № 71 від 20 лютого 2001р.

Не погоджується позивач із висновком суду про пропуск нею позовної давності, оскільки про своє порушене право вона дізналася тільки 30 жовтня 2015р., отримавши свідоцтво на право власності на земельну ділянку, площею 0,0531 га, та її кадастровий план.

Також помилковим вважає висновок суду про те, що друга позовна вимога є похідною від першої.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ішутко С.Ю. просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки суду були надані документи, на підставі яких виникло право користування земельною ділянкою у попередніх власників частини будинку, власником якого стала позивач, а суд першої інстанції у повній мірі надав їм оцінку. Також представник відповідача звертає увагу, що судом досліджувалося рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 75 від 20 лютого 2001р., яким внесено зміни в рішення Броварської міської ради № 374 від 21 грудня 1999р. та змінено площу земельних ділянок відповідача з 722 кв.м на 838 кв.м у зв`язку із інструментальним обміром. Безпідставними вважає доводи апеляційної скарги про не призначення судом експертизи для встановлення факту оригінальності наданих позивачем документів, оскільки позивач такого клопотання не заявляла. Щодо площі земельної ділянки позивача, в матеріалах справи наявна копія рішення народного суду м. Бровари Київської області від 10 березня 1975р. та копія архівного витягу з рішення виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів трудящих № 597 від 22 липня 1974р., відповідно яких за ОСОБА_3 було закріплено земельну ділянку, площею 600 кв.м, а згідно копії архівного витягу рішення виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів трудящих від 9 липня 1984р. №250 у ОСОБА_3 вилучено 62 кв.м, тому станом на 9 липня 1984р. площа земельної ділянки ОСОБА_3 складала 538 кв.м. Також не погоджується представник відповідача із доводами апеляційної скарги щодо самостійності другої позовної вимоги, оскільки без визнання недійсним державного акту підстав для внесення запису до реєстру речових прав на нерухоме майно про його виключення з реєстру не має.

Броварська міська рада Київської області та виконавчий комітет Броварської міської ради Київської області, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги на електронні поштові адреси (с.с.181-182, 199-200 т.3), своїх представників у судове засідання двічі не направили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Шкири Ю.Г., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Ішутко С.Ю., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи

апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору дарування від 24 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самко Н.Т., ОСОБА_1 є власником 29/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1 (с.с.13-14 т.1).

Рішенням Броварської міської ради Київської області № 1274-46-06 від 14 серпня 2014 року надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі орієнтовною площею 0,0672 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 (с.с.15 т.1).

У пункті 18 вказаного рішення попереджено про можливість уточнення площ земельних ділянок при виготовленні документації із землеустрою, у зв`язку з проведенням інструментальних обмірів земельних ділянок.

Рішенням Броварської міської ради Київської області № 1513-57-06 від 6 серпня 2015 року затверджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0531га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :01:022:0048 (с.с.143 т.1).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:022:0048, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0531 га (с.с.20 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради № 374 від 21 грудня 1999 року передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 722кв.м. по АДРЕСА_3 для обслуговування жилого будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину від 13 грудня 1996 року (с.с.216 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 75 від 20 лютого 2001 року внесені зміни в п. 4.51 рішення виконкому від 21 грудня 1999 року № 374 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність» у зв`язку з інструментальним обміром земельних ділянок відносно ОСОБА_2 змінити цифри «722 кв.м.» на «838 кв.м.» (с.с.59 т.1)

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 14 серпня 2000 року Броварською міською радою народних депутатів, серія IV -КВ № 077005, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0838 га, по АДРЕСА_3 , яка складається з двох земельних ділянок, площею 0,0722 га, кадастровий номер :00:022:2103 та площею 0,0115 га, кадастровий номер :00:022:2104 (с.с.12-130, 230 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен

установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний ЗК України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Крім того, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визнаються державою.

Згідно частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частина 3 статті 116 ЗК України визначила, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (пункт а).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За таких обставин, позивач повинна була надати докази у підтвердження того, що у результаті видачі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 14 серпня 2000 року, серія IV -КВ № 077005, ОСОБА_2 , були порушені її права.

Однак, таких доказів позивачем суду надано не було.

Судом встановлено, що позивач набула право власності на земельну ділянку, яка межує із земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_2 , тільки 30 жовтня 2015 року, користувалася земельною ділянкою по АДРЕСА_1 з 24 січня 2001 року після укладення договору дарування частини будинку, а відтак її права не могли та не були порушені передачею ОСОБА_2 земельної ділянки 21 грудня 1999 року.

Правові підстави набуття права власності та права користування земельною ділянкою до 1 січня 2002 року визначалися статтями 6, 7 ЗК України 1990 року.

Так, згідно з частино п`ятою статті 7 ЗК України у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Відповідно до частини третьої статті 6 ЗК України передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Порядок набуття права користування чи права власності на землю регулювався главою 2 ЗК України 1990 року.

Так, статтями 17-19 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у користування або власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Таким чином, особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб`єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов`язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов`язковою юридичною підставою для подальшого укладення договору на відчуження земельної ділянки та юридичного оформлення на неї відповідних прав.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 було зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених ДекретомКабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92«Про приватизацію земельних ділянок.

Пунктом 3 Декрету було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету було визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Судом встановлено, що Державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 виданий відповідно до вищезазначених норм, які діяли на той час, а відтак правові підстави для визнання його недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач набула право користування земельною ділянкою, площею 672кв.м. на підставі договору дарування від 24 січня 2001 року, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 та 4 ст. 30 ЗК України 1990 року, який діяв на момент укладення позивачем договору дарування, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених

випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Аналіз вказаної норми свідчить, якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності лише на ту частину земельної ділянки, яка зайнята жилим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Договір дарування від 24 січня 2001 року не містить розміру земельної ділянки, на якій знаходиться 29/100 частин будинку АДРЕСА_1 , які були подаровані позивачу, що спростовує твердження позивача.

Отже, доказів на підтвердження користування позивачем земельною ділянкою, площею 672кв.м., надано суду не було.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач порушила Порядок передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993р. № 10, оскільки нею не надані будь-які первинні документи, що підтверджують розмір її земельної ділянки та заява про передачу у приватну власність земельної ділянки, колегія суддів вважає безпідставними, так як з наданих суду першої інстанції документів вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_2 була передана рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради № 374 від 21 грудня 1999 року, до якого внесені зміни рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 75 від 20 лютого 2001 року, тобтоорганом, до повноважень якого були віднесені питання в галузі регулювання земельних відносин, у тому числі щодо надання земельної ділянки в користування або у власність у період 1994 - 2001 років.

Крім того, зазначені рішення не оспорювалися і є чинними на час розгляду даного спору, попередній користувач земельної ділянки, власником якої стала позивач, ОСОБА_9 погодив межі земельної ділянки ОСОБА_2 , що підтверджується актом від 30 вересня 1999 року (с.с.149 т.1), тому відсутні правові підстави вважати, що відповідач у незаконний спосіб набула право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 .

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_9 погодив межі земельної ділянки ОСОБА_2 площею 722кв.м., спростовуються змістом акту від 30 вересня 1999 року, який підписаний ОСОБА_10 , і у якому зазначено, що межі земельної ділянки проходять по паркану, а площа земельної ділянки становить 0,0840 га (с.с.45 т.2). Доказів перенесення паркану або зміни меж земельної ділянки ОСОБА_2 після 30 вересня 1999 року суду надано не було.

Посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом тієї обставини, що в акті про погодження на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 30 вересня 1999 року наявне посилання на дозвіл виконкому № 273 від 24 листопада 1992 року, хоча ОСОБА_2 набула право власності на будинок тільки 13 грудня 1996 року у порядку спадкування, а зазначене рішення виконкому не стосувалося питань землеустрою, колегія суддів вважає необґрунтованими.

З наявного у матеріалах справи тексту рішення виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів № 273 від 24 листопада 1992 року вбачається, що воно прийнято на виконання постанови Верховного Ради УРСР від 18 грудня 1990 року «Про земельну реформу» та визначає порядок та виконавця комплексу робіт по інвентаризації земель та підготовку державних актів на землекористування.

Також у акті від 30 вересня 1999 року зазначено, що на підставі рішення виконкому № 273 від 24 листопада 1992 року діяв представник Броварського виробничого бюро відділу земельних ресурсів Морякова М.В. при складанні акту, і відсутнє посилання, що зазначеним

рішенням надавався дозвіл на розробку технічної документації ОСОБА_2 , як про це стверджує позивач у апеляційній скарзі.

Твердження позивача про те, що у користуванні попередніх власників 29/100 частини будинку по АДРЕСА_1 перебувала земельна ділянка саме площею 672кв.м., спростовуються наданими суду доказами.

Ухвалою народного суду м. Бровари Київської області від 10 березня 1975 року був вирішений спір між користувачами земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Суд затвердив укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мирову угоду, згідно якої ОСОБА_3 була виділена у користування земельна ділянка площею 600кв.м. Також були описані межі земельної ділянки та вказано, що ширина ділянки ОСОБА_3 зі сторони АДРЕСА_4 , а ОСОБА_4 - 20,70м, а у кінці ділянки ширина становить у ОСОБА_3 - 12,7м., а у ОСОБА_4 - 23м.

Також в ухвалі суду зазначається, що гараж залишається на ділянці ОСОБА_7 і підхід до нього ОСОБА_4 буде здійснювати через двір свого сина ОСОБА_7 (с.с.61-62 т.1).

Вказане судове рішення було виконане судовим виконавцем 16 квітня 1975 року, про що складено відповідний акт (с.с.63 т.1).

Зміна конфігурації земельної ділянки по АДРЕСА_1 та про закріплення земельних ділянок за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 ), була оформлена рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради депутатів трудящих № 597 від 22 липня 1074 року (с.с.65 т.1), у якому також зазначено про закріплення за ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 600кв.м.

З протоколу засідання виконкому Броварської міської ради депутатів № 14 від 22 липня 1974 року вбачається, що також зазначеним рішенням було закріплено за ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 1120кв.м., а решту земельної ділянки, площею 165кв.м. надано в тимчасове користування ОСОБА_7 по АДРЕСА_3 (с.с.216-217 т.2).

Зміна конфігурації земельної ділянки згідно судового рішення підтверджується викіперовкою з плану будівельного кварталу від 25 листопада 1982 року (с.с.69 т.1).

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв, як належний доказ, надану позивачем копію виписки із плану будівництва кварталу від 14 квітня 1975 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний документ дійсно має підчистки, що ставить під сумнів його дійсність.

Крім того, зображена на нього конфігурація земельної ділянки по АДРЕСА_1 не відповідає судовому рішенню народного суду м. Бровари Київської області від 10 березня 1975 року, яким визначені межі земельної ділянки, зокрема ОСОБА_3 , так як на плані ширина її ділянки від АДРЕСА_4 не 9м , як зазначено у рішенні суду, а 15,70м., а ширина у кінці ділянки не 12,7м., а 14,50м.

Також площа ділянки ОСОБА_3 зазначена 672кв.м., а судом було визначено, що їй виділяється земельна ділянка, площею 600кв.м.

Отже, вказаний документ складено без врахування вищезазначеного судового рішення.

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів № 250 від 9 липня 1984 року відчужена у ОСОБА_11 земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 62кв.м. (с.с.68 т.1).

Аналіз вищезазначених документів свідчить, що у користуванні ОСОБА_3 станом на 17 вересня 1987 року перебувала земельна ділянка, площею 538кв.м.

Зазначення у договорі дарування від 17 вересня 1987 року, за яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_9 прийняв у дар 29/100 частин будинку

АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 672кв.м., не є достатнім доказом у підтвердження того, що у користуванні ОСОБА_3 перебувала земельна ділянка зазначеною площею, так як вказана обставина спростовується вищезазначеними документами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відповідачем ОСОБА_2 при набутті права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 , не були порушені права позивача ОСОБА_1 , яка на той час не була власником 29/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

Власник будинку ОСОБА_9 погодив межі земельної ділянки ОСОБА_2 при вирішенні питання про передання її у власність останньої, за життя не заявляв про порушення його прав землекористувача ОСОБА_2 , спадкоємці ОСОБА_9 - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 також не оспорювали правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, суду не надано доказів, що межі земельної ділянки були змінені ОСОБА_2 після набуття ОСОБА_1 права власності на частину будинку, а відтак відсутні підстави для висновку про порушення прав позивача на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не був пропущений строк позовної давності, правового значення не має, так як суд, хоча і послався на пропуск позивачем позовної давності, однак у рішенні зазначив, що у задоволенні позову відмовляє у зв`язку із його необґрунтованістю та відсутністю порушення прав позивача.

Твердження у апеляційній скарзі, що позовна вимога про зобов`язання відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області внести відповідний запис до реєстру пав власності на нерухоме майно шляхом виключення з реєстру державного акту на право власності на земельну ділянку, серія IV -КВ, № 077005, не є похідною від вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку шляхом визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, а є самостійною вимогою, так як при внесенні даних про земельну ділянку відповідача в державний кадастр були порушені вимоги ст. 198 ЗК України, Закону України «Про Державний земельний кадастр» та проігноровано наказ № 376 від 18 травня 2010 року Держкомзему, суперечать змісту позовної заяви ОСОБА_12 , яка таких підстав позовних вимог не містить.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк