Справа № 149/483/20
Провадження № 22-ц/801/1974/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 рокуСправа № 149/483/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання права власності на майно,

за апеляційною скаргою керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 23 березня 2020 року у м. Хмільнику суддею цього суду Войнаревичем М. Г., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання права власності на майно, мотивуючи його тим, що з січня 2008 року він відкрито, добросовісно, безперешкодно та безперервно користується будівлею зерноскладу 1957 року побудови, яка розташована по АДРЕСА_1 . За час володіння цим майном, окрім позивача, витрат на утримання приміщення ніхто не ніс та не цікавився ним, не утримував його, не претендував на нього раніше та не претендує на даний час.

Вказане майно належало КСП «Лознянське» Хмільницького району Вінницької області, яке на час звернення до суду є ліквідованим. Окрім того, на балансовому обліку Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області склад по АДРЕСА_1 не знаходиться та не знаходився раніше.

Пославшись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним, в порядку набувальної давності, право власності на зерносклад, загальною площею 549,3 кв. м., зазначений під літерою «А», вартістю 145830 грн, розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2020 року позовні вимоги задоволено, визнано за ОСОБА_1 , в порядку набувальної давності, право власності на зерносклад, який розташований по АДРЕСА_1 , зазначений під літерою «А», вартістю 145 830 гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням, Вінницька обласна прокуратура в інтересах держави в особі Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішення вважає законними, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

З матеріалів справи встановлено, що 17 березня 2020 року Лознянська сільська рада Хмільницького району Вінницької області подала до суду першої інстанції заяву, у якій зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує (а. с. 19).

Проте, така позиція органу місцевого самоврядування свідчить про неналежне здійснення компетентним органом захисту інтересів держави, що, в свою чергу, підтверджує обґрунтованість представництва держави та вступу до участі у справі прокуратури.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 515/1044/17-ц.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

До апеляційної скарги керівником Вінницької обласної прокуратури долучено докази на підтвердження повідомлення Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про намір звернення до суду в її інтересах з апеляційною скаргою на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2020 року (а. с. 43), що відповідає вимогам ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність процесуальних перешкод для розгляду апеляційної скарги керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2020 року, оскільки скаржник на виконання наведених вище вимог закону обґрунтував порушення інтересів держави і неналежне здійснення органом місцевого самоврядування захисту таких інтересів та надав докази направлення повідомлення про намір звернення до суду в інтересах цього органу.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2019 року, за замовленням ОСОБА_1 , виготовлено технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (зерносклад), який знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 5-7).

25 жовтня 2019 року, за замовленням ОСОБА_1 , складено звіт про незалежну оцінку зерноскладу, літера «А», за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8). Ринкова вартість будівлі зерноскладу під літерою «А», загальною площею 549,3 кв. м., станом на 25 жовтня 2019 року, без урахування ПДВ, становить 145830 грн.

Відповідно до довідки Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області № 42 від 06 лютого 2020 року ОСОБА_1 дійсно з 2008 року та по даний час безперешкодно, постійно та відкрито користується, а також утримує будівлю зерноскладу, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Згідно з довідкою Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області № 43 від 06 лютого 2020 року приміщення зерноскладу по АДРЕСА_1 , яке знаходиться в постійному користуванні ОСОБА_1 , раніше належало КСП «Лознянське» Хмільницького району Вінницької області, яке на даний час є ліквідованим (а.с.10).

Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, з якого часу КСП «Лознянське» Хмільницького району Вінницької області ліквідоване.

06 лютого 2020 року Лознянською сільською радою Хмільницького району Вінницької області видано довідку № 44 про те, що нежитлове приміщення (склад) по АДРЕСА_1 , яким користується ОСОБА_1 , не знаходиться на балансовому бухгалтерському обліку Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області та не знаходилось раніше (а. с. 11).

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, зокрема, відсутності належних та допустимих доказів добросовісності заволодіння ОСОБА_1 зерноскладом під літерою «А», розташованим по АДРЕСА_1 , оскільки він був обізнаний з тим, що це майно належало КСП «Лознянське» Хмільницького району Вінницької області, апеляційний суд дійшов висновку про те, що не можна вважати користування позивачем спірним майном добросовісним, а відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у зв`язку з тим, що позивач на законних підставах заволодів, користується та управляє приміщенням зерноскладу по АДРЕСА_1 з 2008 року, отже рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2020 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений позивачем за подачу позовної заяви залишити за ним, а судовий збір в розмірі 2187,45 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги, стягнути з позивача на користь Вінницької обласної прокуратури.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області задовольнити, рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання права власності на майно.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (код ЄДРПОУ - 02909909) 2187 грн 45 коп. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Текст постанови виготовлено 22 грудня 2020 року.