Справа № 309/1879/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Готри Т.Ю. і Джуги С.Д.,

з участю секретаря Чучки Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 01 серпня 2019 р. (у складі судді Кеміня В.Д.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергій Іванович, про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у липні 2018 р.

Просила визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10.04.2009 р.

Обґрунтувала тим, що 10.04.2009 р. між сторонами було укладено спірний договір дарування 1/3 частини квартири. У вказаній квартирі залишилася проживати мати позивача ОСОБА_3 , 1923 р. народження, яка потребувала сторонньої допомоги. Позивач не мала можливості надавати цю допомогу, оскільки проживала за кордоном, а відтак позивач звернулася до відповідача (сина) для того, щоб він опікувався мамою позивача і задля тогоостання оформила договір дарування 1/3 частини спірної квартири.

Однак, відповідач не виконував домовленостей щодо допомоги ОСОБА_3 . Після смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 . відповідач учиняє злочинні дії стосовно відповідача шляхом виламування вхідних дверейі заміни вхідних замків.

Позивач, маючи необхідність у сторонній допомозі по догляду за матір`ю похилого віку та укладаючи з відповідачем договір дарування належної позивачеві на праві власності квартири, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, згідно з умовами якого відповідач буде доглядати за матір`ю позивача, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після її смерті.

Вважає, що оспорюваний правочин не відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи й змісту правочину, тобто під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявні обставини, які зумовлюють визнання договору дарування квартири недійсним.

Рішенням Хустського районного суду від 01 серпня 2019 р. позов задоволено: визнано недійсним договір дарування 1/3 частини житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 10.04.2009 р., зареєстрованого в реєстрі за №2494, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави 768.40 грн. судового збору.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити і вирішити питання розподілу судових витрат. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-посилання суду на психологічний тиск з боку відповідача на позивача при укладенні оспорюваного договору не підтверджений жодними належними та допустимим доказами;

-під час допиту свідків, судом було істотно порушено норми процесуального права;

-у силу вимог матеріального закону при вирішенні подібних спорів суд мав установити вік позивача, стан його здоров`я і потребу у зв`язку з цим у догляді та сторонній допомозі, однак позивач на час укладення спірного договору не потребувала такої допомоги, відповідного догляду потребувала її мати, відтак позивач у силу вимог ст.744 ЦК України не є стороною договору довічного утримання;

-судом безпідставно відмовлено відповідачу у застосуванні до спірних правовідносин наслідків пропуску строків позовної давності через те, що оспорюваний договір був укладений 10.04.2009 р. і жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку для звернення до судупозивачем надано не було.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гаврилець М.Б. в інтересах ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення залишити в силі. Узагальнені доводи заперечення зводяться до необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Суд виходив із того, що ОСОБА_2 , як людина, яка за станом здоров`я (інвалід) та проживанням за кордоном (заробітки) не могла надавати сторонню допомогу та догляд своїй матері ОСОБА_3 (котра за наявності інвалідності потребувала сторонньої допомоги), змушена була погодитися на укладення оспорюваного договору на користь відповідача, який психічно тиснув на неї, ставлячи умову про надання догляду бабусі лише у випадку укладення оспорюваного договору (що було обманом із сторони відповідача). Квартира, яка була предметом договору,є єдиним житлом позивача і вона продовжувала проживати в ній, поки відповідач не змінив замки на вхідних дверях, коли остання приїжджала на територію України після укладення договору дарування.

Апеляційний суд не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Із матеріалів справи вбачається, що10.04.2009 р. між сторонами укладено договір дарування 1/3 частини житлової квартири , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі за №2494 (а.с.9-10).

Указана квартира належала позивачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Хустською державною нотаріальною конторою Закарпатської області від 21.05.2008 р., за реєстровим №2-1137 (а.с.11-12).

Право власності на цю квартиру за позивачем зареєстроване Хустським ДПТІ 10 квітня 2009 р.(а.с.13). Також 07 травня 2009 р. за відповідачем було зареєстроване право власності на спірну квартиру в розмірі 1/3 частки (а.с.42).

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири, позивач зазначила, що уклала спірний договір дарування унаслідок помилки, оскільки, маючи необхідність у сторонній допомозі по догляду за матір`ю похилого віку, укладаючи з відповідачем договір дарування належної позивачеві на праві власності квартири,остання вважала, що укладає договір довічного утримання, згідно з умовами якого відповідач буде доглядати за матір`ю позивача, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після її смерті.

У статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір належить визнати недійсними через те, що позивач уклала оспорюваний договір лише за сподівання та умови довічного надання допомоги та догляду за її матір`ю. Однак, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і обдарованим і вважала, що уклала договір довічного утримання, а не договір дарування про правову природу договору дарування вона дізналася уже після смерті матері у вересні 2017 р. від працівників поліції, коли звернулася із заявою про вчинення злочину до Хустського ВП ГУНП в Закарпатській області.

Суд першої інстанції у порушення вимог статей 212 - 214, 303, 315 ЦПК України не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, спірному договору дарування, згідно з яким позивач вказала про те, що укладення цього договору відповідає її інтересам, її волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає її внутрішній волі. Умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Після чого вказаний договір був підписаний сторонами.

07 травня 2009 р. за відповідачем було зареєстровано право власності на 1/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 10.04.2009 р. (а.с.42).

У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов`язання відповідача доглядати за мамою позивача.

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги говорить про те, що вважала, що укладає договір довічного утримання.

При цьому, за приписами ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Узагалі, в цих спірних правовідносинах аж ніяк не можна говорити про помилку при укладенні договору дарування між сторонами, обґрунтовуючи це тим, що позивач думала, що укладає договір довічного утримання, оскільки такого довічного утримання потребувала не позивач, а її мати.

Лише у випадку укладення договору дарування між ОСОБА_3 (яка потребувала довічного утримання) і ОСОБА_1 і звернення до суду саме ОСОБА_3 із вимогою скасувати такий договір дарування, оскільки при його укладенні мала місце помилка щодо правової природи правочину, можна було б аналізувати та давати правову оцінку обставинам укладення спірного правочину, дійсної волі сторін і таке інше.

Однак, звернення до суду з таким позовом ОСОБА_2 , яка говорить про помилку щодо правової природи правочину, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, не потребуючи такого утримання, суперечить нормам матеріального права та суперечить змісту спірних правовідносин.

Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вона була введена в оману або помилялась щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору дарування, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову за безпідставністю .

Керуючись ст.ст. 263, 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 2.Рішення Хустського районного суду від 01 серпня 2019 р. скасувати. 3.У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергій Іванович, про визнання недійсним договору дарування відмовити. 4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1153 (одна тисяча сто п`ятдесят три) грн. у відшкодування судового збору. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 31 січня 2020 р.

Судді: