КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №369/2922/18 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження №22-ц/824/946/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Проценка Олексія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2019 року у справі за позовом Керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , Державного підприємства «Київське лісове господарство» про визнання недійсною угоди щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки та її повернення,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2018 року керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що під час вивчення Києво-Святошинською місцевою прокуратурою матеріалів щодо додержання вимог природоохоронного законодавства при розпорядженні та використанні земель лісового фонду на території Києво-Святошинського району Київської області встановлено, що 22 травня 2009 року між ДП «Київське лісове господарство» та ОСОБА_1 укладено угоду № 149 щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство». Основною метою Угоди є покращення рекреаційних, культурно-оздоровчих властивостей земельної ділянки її санітарного стану, охорони від самовільних рубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами без обмеження виконання своїх службових обов`язків лісовою охороною.

Прокурор зазначав, що ОСОБА_1 незаконно використовує землі лісогосподарського призначення, а саме лісову ділянку площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Так, актом огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 03 квітня 2017 року встановлено, що на даній ділянці встановлено огорожу, побудовано два приміщення на бетонній основі та влаштовано ігровий майданчик, що, в свою чергу, обмежує доступ працівників державної лісової охорони до ділянки та створює перешкоди у веденні лісогосподарської діяльності.

Відповідно до чинного законодавства охорону і захист лісів на території України здійснює лише державна лісова охорона, яка діє у складі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та яка має статус правоохоронного органу, а також лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів.

Делегування функцій охорони лісів постійними лісокористувачами окремим громадянам не передбачено чинним законодавством України.

Враховуючи викладене, угода щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки від 22 травня 2009 року № 149, укладена між ДП «Київське лісове господарство» та ОСОБА_1 , суперечить вимогам ст. ст. 19, 28-1, 86, 89 Лісового кодексу України.

Просив визнати недійсною угоду від 22 травня 2009 року № 149 щодо взаємної охорони та благоустрою земельної ділянки, укладену між ОСОБА_1 та ДП «Київське лісове господарство», зобов`язати ОСОБА_1 повернути ДП «Київське лісове господарство» лісову ділянку, площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу приміського лісництва ДІІ «Київське лісове господарство» в адміністративних межах Петрушківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у придатному для використання стані, демонтувавши, при цьому, самовільно встановлений паркан та споруди, які знаходяться на ділянці.

Рішеням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Проценка О. В. оскаржив його в апеляційному порядку.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки повноваженням прокурора, як представника державного органу - Київської обласної державної адміністрації, як і не досліджено питання кому за законом надано повноваження щодо захисту інтересів держави у даних правовідносинах, обґрунтування неможливості здійснення захисту інтересів держави уповноваженим органом та в чому полягає загроза для держави в Угоді щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки і як наслідок порушено рівність процесуального становища сторін, у зв`язку з участю прокурора у справі, який має більш привілейоване становище, ніж інші учасники судового процесу, оскільки виступає в якості охоронця громадських інтересів.

При цьому, у порушення ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права, стосовно повноважень прокурора, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 грудня 2018 року у справі № 923/129/17 .

З огляду на матеріали справи не вбачається виключних випадків щодо представлення інтересів держави прокурором, але суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув і як наслідок ухвалив неправомірне рішення.

Крім того, судом першої інстанції неправомірно не застосовано строк позовної давності.

Київська обласна державна адміністрація у період часу з 2009 року (дати укладання Угоди) при здійсненні своїх функцій не тільки могла довідатись про укладення оскаржуваної угоди, а зобов`язана була знати про укладання Угоди. Тому, Відповідач вважає, що строки позовної давності спливли і просив застосувати позовну давність у даній справі.

Але, у порушення ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування строків позовної давності не застосував ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України і як наслідок ухвалив незаконне рішення.

Також, при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано наступні обставини справи.

Вказана земельна ділянка знаходиться на узбіччі дороги, була постійно засмічена побутовими та промисловими відходами, траплялись випадки порушення пожежної безпеки, спроби самовільних вирубок та інші негаразди. Саме для запобігання цим явищам і було укладено оскаржувану угоду.

Відповідач не використовує вказану ділянку, а здійснює (у відповідності з Угодою №149 від 22 травня 2009 року - надалі Угода №149) взаємну охорону та благоустрій вказаної лісової ділянки з метою покращення її рекреаційних, культурно-оздоровчих властивостей, санітарного стану, охорони від самовільних вирубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами без обмеження виконання своїх службових обов`язків лісовою охороною.

Укладення оскаржуваної Угоди №149 здійснювалось з метою охорони земельної ділянки, покращення її культурно-оздоровчих властивостей, санітарного стану, охорони від самовільних вирубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами На виконання умов оскаржуваної угоди Відповідачем, за власний рахунок, встановлений паркан, навіс від дощу, спортивний майданчик (брусся 3 шт., турнік 4 шт., «шведська» драбина, тренажер), дитячий ігровий майданчик (гірка 2шт., гойдалка 2шт., спортивні кільця, дерев`яний танк, сітка, канатна дитяча доріжка та інше). Двері забору до ділянки не зачиняються на ключ, так як вони не обладнані замком, а секції забору мають таку конструкцію кріплення, що у разі необхідності можуть бути негайно зняти зі стовпчиків однією людиною. З моменту встановлення паркану - замків не встановлювалось (або інших замикаючих пристроїв), так як, на огородженій території знаходиться трансформаторна підстанція, до якої необхідний постійний доступ працівників обслуговуючих електромережі. Крім того, з вказаної території було вивезено багато сміття, вона була розчищена та облагороджена і в подальшому на дитячому майданчику гралися та відпочивали всі бажаючи діти.

Натомість суд першої інстанції зайняв хибну позицію позивача щодо обмеження доступу працівників державної лісової охорони та громадян до ділянки та створення перешкоди у веденні лісогосподарської діяльності або культурного відпочинку. Такий факт не встановлений актом огляду від 03 квітня 2017 року, та вказаний висновок нічим не підкріплений. Зазначений акт лише підтверджує наявність паркану та зазначених вище споруд (встановлених у відповідності з Угодою №149), але не доводить наявність яких би то не було перешкод щодо здійснення лісовою охороною покладених на них функцій.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керівником Києво-Святошинскої місцевої прокуратури Київської області подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено таке.

Щодо права звернення прокурора до суду.

При зверненні до суду у вказаній справі у позовній заяві керівником Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області наведено достатні обґрунтування щодо того, враховуючи відсутність обмежень у загальному лісокористуванні громадян, у тому числі на лісовій ділянці, виділеній у довгострокове тимчасове користування, ОСОБА_1 внаслідок спорудження паркану не тільки створюються перешкоди у веденні лісогосподарської діяльності, але й порушено санкціоновану державою і встановлену законом можливість громадян на вільний доступ до спірної лісової ділянки для реалізації права загального природокористування, що у свою чергу є порушенням ч. 2 ст. 20 Лісового кодексу України.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати, відповідні функції у спірних правовідносин.

Київська обласна державна адміністрація своєчасних заходів щодо оскарження в судовому порядку спірної угоди не вжила, що свідчить про нездійснення належним чином своїх повноважень та є підставою для звернення прокурора з цим позовом до суду в інтересах держави.

Окрім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. З огляду на викладене, ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок, що обумовлює беззаперечний підвищений суспільний інтерес до правильного застосування законодавства у даній сфері, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини наведеною в п. 54 рішенні у справі «Трегубенко проти України».

Отже, неналежне здійснення Київської обласною державною адміністрацією своїх повноважень істотно суперечить інтересам держави, що обумовлює необхідність звернення з даним позовом прокурора.

Щодо порушення строку позовної давності для звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 56 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» перебіг строку позовної давності починається не з дня виявлення прокурором порушень законодавства під час здійснення перевірки, а з моменту коли орган в інтересах якого звертається прокурор довідався або міг довідатися про порушення своїх прав.

Зокрема, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який, на думку прокурора, мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор.

Така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016року у справі № 6-2407цс15 та від 29жовтня 2014 року у справі № 6- 152цс14.

Згідно правової позиції Верховного Суду України відображеної у іншій постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-178пс15, визначено, що перебіг строку позовної давності за позовами прокуратури, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватись з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила, а не з часу отримання таких даних прокуратурою.

Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме повноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення.

Київській обласній державній адміністрації про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки не була стороною спірної угоди та про укладання цієї угоди поінформована також не була. Органами державного контролю своєчасно не виявлено вказані порушення у межах строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, у зв`язку з чим Київська обласна державна адміністрація на захист порушених прав держави до суду не зверталась.

Водночас, інтереси держави було порушено унаслідок передачі земель лісогосподарського призначення на підставі спірної незаконної угоди.

Київська обласна державна адміністрація, яка відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави, саме внаслідок укладення угоди державним підприємством «Київське лісове господарство» відомо не було, вказана інформація у загальнодоступних базах даних також відсутня.

Оскільки про вказане порушення законодавства Київська обласна державна адміністрації не була проінформована то прокурор звернувся до суду з даним позовом в межах строків, передбачених ст. ст. 257, 261 Цивільного кодексу України.

Інші доводи, наведені у апеляційній скарзі, також є хибними, необґрунтованими та спростовуються наявними у справі належними та допустимими доказами.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Проценко О.В. підтримав апеляційну скаргу.

Прокурор та представник ДП «Київське лісове господарство» проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2009 року між ДП «Київське лісове господарство» та ОСОБА_1 укладено угоду № 149 щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

В Угоді зазначено, що її метою є покращення рекреаційних, культурно-оздоровчих властивостей земельної ділянки її санітарного стану, охорони від самовільних рубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами без обмеження виконання своїх службових обов`язків лісовою охороною.

Актом огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 03 квітня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 на землі лісогосподарського призначення, а саме лісовій ділянці площею 0,21 га, що знаходиться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство», встановлено огорожу, побудовано два приміщення на бетонній основі та влаштовано ігровий майданчик, що, в свою чергу, обмежує доступ працівників державної лісової охорони до ділянки та створює перешкоди у веденні лісогосподарської діяльності.

Представник відповідача ОСОБА_1 визнав, що на даній земельній ділянці встановлений паркан, навіс від дощу, спортивний майданчик (брусся 3 шт,, турнік 4 шт., «шведська» драбина, тренажер), дитячий ігровий майданчик (гірка 2шт., гойдалка 2шт., спортивні кільця, дерев`яний танк, сітка, канатна дитяча доріжка та інше).

Право постійного користування ДП «Київське лісове господарство» лісовими ділянками, які знаходяться в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва, підтверджується проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Київське лісове господарство», планшетом лісових насаджень в 43 кварталі 5 виділу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Розпорядження Київської обласної державної адміністрації про надання ОСОБА_1 в довгострокове тимчасове користування лісами державної власності з без вилучення земельних ділянок у постійного користувача, прийняте за погодженням з постійним користувачем лісами та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, відсутнє.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки без рішення відповідних органів виконавчої влади, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства була передана у постійне користування ОСОБА_1 земельна ділянка лісового фонду.

Щодо позовної давності, суд зазначив, що Київська обласна державна адміністрація не була учасником правочину, отже не знала про його укладення, отже позов пред`явлений у межах позовної давності.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду.

Прокурор в позові посилався на ст. 16-18 ЛК України, і наголошував на тому, що спірна земельна ділянка знаходиться у користуванні відповідача на підставі оспорюваного договору, однак у встановлений законом спосіб йому в користування не виділялась.

Відповідно до ст. 16,18 ЛК України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

Об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності.

Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року.

Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

Довгострокове тимчасове користування лісами приватної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок шляхом укладення між власником лісів та тимчасовим лісокористувачем договору, який підлягає реєстрації в органі виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальних органах центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

Короткострокове тимчасове користування лісами для заготівлі другорядних лісових матеріалів, побічних лісових користувань та інших потреб, передбачених цим Кодексом, здійснюється без вилучення земельних ділянок у власника лісів, постійного лісокористувача на підставі спеціального дозволу, що видається власником лісів, постійним лісокористувачем підприємствам, установам, організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам.

Суб`єктами правовідносин тимчасового користування лісами є: власники лісів або уповноважені ними особи; підприємства, установи, організації, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи.

Тимчасовий лісокористувач не має права передавати лісові ділянки в тимчасове користування іншим особам.

Як вбачається із змісту оспорюваного договору сторони, в особі директора ДП «Київський лісгосп» Атаманчука В.І. та ОСОБА_1 уклали угоду щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки ДП «Київський лісгосп» Приміське лісництво квартал 43 виділ 5 площа 0,21 га з метою її покращення рекреаційних, культурно-оздоровчих властивостей земельної ділянки її санітарного стану, охорони від самовільних рубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами без обмеження виконання своїх службових обов`язків лісовою охороною.

В договорі сторони взяли на себе обов`язки.

Зокрема ДП «Київський лісгосп» зобов`язався виконувати роботи по охороні та утриманні в належному санітарному стані даної лісової ділянки, своєчасно проводити рубки пов`язані з веденням лісового господарства передбачені проектом лісовпорядкування. Дозволити ОСОБА_2 за рахунок власних коштів надавати допомогу в проведенні лісогосподарських робіт, додаткових лісівничих заходів, робіт, пов`язаних з благоустроєм і охороною даної лісової ділянки від самовільних рубок, пожеж, засмічення побутовими та промисловими відходами, а також інших робіт по влаштуванню території з метою покращення рекреаційних, культурно-оздоровчих властивостей, санітарного стану даної лісової ділянки без обмеження виконання своїх службових обов`язків лісовою охороною, на протязі дії угоди не погоджувати можливість вилучення даної лісової ділянки зі зміною цільового призначення.

ОСОБА_1 , в свою чергу, зобов`язується за рахунок власних коштів надавати допомогу ДП «Київський лісгосп» для проведення лісогосподарських робіт на даній лісовій ділянці по її благоустрою, охорони від самовільних рубок, пожеж засмічення побутовими та промисловими відходами, проводити відповідні роботи щодо взаємної охорони цієї ділянки, її благоустрою, встановлення за рахунок власних коштів тимчасової огорожі, малих архітектурних форм та забезпечити їх охорону, але за умови вільного виконання лісовою охороною своїх службових обов`язків, утримувати дану лісову ділянку в належному стані і виконувати інші вимоги чинного Лісового кодексу України, дотримуватись правил пожежної безпеки. Строк дії угоди 15 років.

Досліджуючи зміст договору, можна прийти до висновку, що фактично предметом договору є користування земельною ділянкою лісового фонду.

Підставою (метою) договору завжди є суб`єктивний мотив або матеріальний інтерес, який спонукає сторони брати на себе ті чи інші обов`язки. Мета повинна бути законною, тобто не суперечити закону.

Як вбачається із змісту договору, метою відповідача було отримання земельної ділянки у користування і саме для цього було визначено його право огороджувати земельну ділянку парканом і право на встановлення на ній малих архітектурних форм. Для цього він зобов`язувався утримувати земельну ділянку в належному санітарному стані. Щодо мети ДП «Київський лісгосп» при укладанні договору, то від цього договору підприємство не отримувало майнової вигоди.

Оскільки законодавством передбачений порядок передачі земельних ділянок в тимчасове користування, і цей порядок не був дотриманий при укладенні спірного договору, можна зробити висновок, що мета договору суперечила закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно вимог ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства.

Правочин мається вчиняться у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що фактично оспорюваним договором земельна ділянка була передана у користування відповідача без згоди землевласника, отже зміст правочину суперечить інтересам держави, а тому вказаний договір має бути визнаним недійсним.

Щодо права на звернення прокурора з цим позовом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35).

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Матеріали справи свідчать, що відповідач відгородив парканом земельну ділянку, яка належить до категорії лісів і використовував її без належних правових підстав. Але Київська обласна державна адміністрація неналежно виконувала свої повноваження щодо вжиття заходів з повернення земельної ділянки, внаслідок чого відповідач продовжував використання указаної ділянки без відповідних правових підстав.

Отже, у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства й землекористувача, повернення землі у власність держави та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою державної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

На підтвердження неналежного виконання покладених законом повноважень з боку Київської обласної державної адміністрації прокурор як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції зазначав, що Київська обласна державна адміністрація в особі спеціально уповноважених органів не здійснювала нагляд за використанням лісів, не виявила незаконне зайняття відповідачем земельної ділянки не вживала заходів щодо її повернення.

Судова колегія вважає, що оскільки Київська обласна державна адміністрація неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано підтвердив підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації в суді, відкривши провадження у справі і розглянувши справу по суті позовних вимог.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги, прокурор надав суду докази повідомлення Київської державної адміністрації про намір звернутись з даним позовом до суду, тим самим підтвердив дотримання ним положень ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Проценка Олексія Володмировича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2019 року у справі за позовом Керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , Державного підприємства «Київське лісове господарство» про визнання недійсною угоди щодо взаємної охорони та благоустрою лісової ділянки та її повернення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: