Справа №560/1793/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Сидоренко З.С.,

при секретарі судових засідань Пінчук О.М.,

за участю адвокатів Захарчука О.Л., Стріли В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , співвідповідача Моторного транспортного страхового бюро України, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3 про відшкодуванн шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , співвідповідача Моторного транспортного страхового бюро України, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3 та просить:

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 18690,83 грн.;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у розмірі 50000 грн.;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь кошти витрачені на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 19 грудня 2015 року ОСОБА_2 керуючи автомобілем MITSUBISHI GALANT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , рухаючись по вул. Центральна в с. Мочулище Дубровицького району Рівненської області допустив наїзд на ОСОБА_1 . Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого уламкового перелому верхньої та середньої третин лівого стегна зі зміщенням, закритих переломовивихів 2-3-4-5 п`ясних кісток лівої кисті зі зміщенням, закритого травматичного пошкодження внутрішньої бокової та обох хрестовинних зв`язок правового колінного суглоба з явищами вираженої функціонально-динамічної нестабільності, рваних ран верхньої і нижньої губи справа до спинки носа, переломів ребер 9-10 по задній поверхні справа, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, котрі викликали довготривалий розлад здоров`я, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №89 від 02.04.2016 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди також отримав механічні пошкодження його велосипед. 20 грудня 2015 року слідчим СВ Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області відомості за фактом ДТП внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000657 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. У зазначеному кримінальному провадженні він визнаний потерпілим. Витрати на його лікування, придбання ліків, реабілітацію склали 32690,83 грн. Вартість велосипеда, який був пошкоджений під час дорожньо-транспортної пригоди і не підлягає ремонту становить 2000 грн. Відповідачем на його лікування відшкодовано кошти в розмірі 16000 грн. Крім матеріальних збитків йому заподіяно моральну шкоду. Він втратив здоров`я, психічну рівновагу, з великим страхом пережив момент ДТП, до сьогоднішнього дня у нього є побоювання перед транспортними засобами, які рухаються про проїзній частині. Все пережите неможливо оцінити в грошовому еквіваленті, але моральну шкоду, заподіяну йому, він оцінює в сумі 50000 грн. Крім того, на правничу допомогу ним було витрачено кошти в сумі 10000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Захарчук О.Л. позовні вимоги підтримали та просили задоволити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Стріла В.М. позов не визнали. При цьому представник відповідача адвокат Стріла В.М. зазначив, що відповідачем було сплачено позивачу кошти на лікування в сумах 6000 грн., 8000 грн., 2000 грн. та 400 доларів США, що згідно курсу НБУ на дату подачі позову (23,49 грн.) становить 9396 грн., що в сукупності складає 25396 грн. та стверджується розписками. Отже вказана сума значно перевищує суму яку позивач витратив на лікування, а саме 16000 грн. Крім того, немає жодного доказу про те, що відповідача було визнано винним по вказаному кримінальному провадженню, або по будь-якому іншому, а тому відсутні докази того, що відповідач повинен відшкодувати завдану шкоду.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Стріла В.М. просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник співвідповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України адвокат Патрик П.Г. в судове засідання не з`явився та у своїх запереченнях на позов просив справу розглянути без участі представника МТСБУ та відмовити в задоволенні позову виходячи з наступного.

Регламентні виплати потерпілим здійснюються з Фонду захисту потерпілих в порядку на умовах визначених спеціальним законом, яким є Закон України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, ст.ст. 33-36 цього Закону передбачені строки та порядок звернення в МТСБУ. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 24 січня 2015 року, провадження відносно водія автомобіля MITSUBISHI GALANT, реєстраційний номер НОМЕР_1 закрито за відсутністю складу злочину. Отже, умовами цивільно-правової відповідальності є діяльність і вина.

Відповідно п. 32.1 ст. 32 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону, страховик або МТСБУ не відшкодовують шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Тобто, зазначена норма статті розповсюджується не тільки на страховика, який має сплатити відшкодування за водія, що керував забезпеченим транспортним засобом, а й на МТСБУ, яке компенсує витрати потерпілої особи за незастраховану особу (тобто, якщо транспортний засіб цієї особи незабезпечений полісом). Таким чином, спеціальним законом не передбачені виплати за водія без встановлення його вини.

Іншою підставою для відмови у регламентній виплаті є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Як убачається з матеріалів справи та у разі наявності вини водія автомобіля MITSUBISHI GALANT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , МТСБУ відмовило б у здійсненні регламентної виплати відповідно до положень пп.37.1.3 п. 37 ст. 37 Закону.

Крім того, третьою підставою щодо відмови в позові до МТСБУ, у разі встановлення вини водія, було б наступне.

Відповідно до положень ст. 606 ЦК України, зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Відповідно до ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право звернутися з регрес ними вимогами до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у ст. 13 Закону. До того ж, МТСБУ має право регресу і до особи, як на момент ДТП була учасником дорожнього руху та знаходилася в стані алкогольного сп`яніння, тобто до того ж позивача, що було б підставою для припинення зобов`язання.

Таким чином, у МТСБУ немає правових підстав для здійснення регламентної виплати.

З огляду на наведене, в позові ОСОБА_1 просить відмовити.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Вислухавши сторони, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При розгляді справи встановлено, що 19 грудня 2015 року близько 20 год. 20 хв. в с. Мочулище по вул. Центральна Дубровицького району Рівненської області сталася ДТП за участю автомобіля MITSUBISHI GALANT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та велосипедиста ОСОБА_1 .

За її наслідками відомості про порушення правил безпеки дорожнього руху особами, які керують транспортними засобами, 20 грудня 2015 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000657 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 отримані наступні тілесні ушкодження, а саме у вигляді: закритого уламкового перелому верхньої та середньої третин лівого стегна зі зміщенням, закритих переломовивихів 2-3-4-5 п`ясних кісток лівої кисті зі зміщенням, закритого травматичного пошкодження внутрішньої бокової та обох хрестовинних зв`язок правового колінного суглоба з явищами вираженої функціонально-динамічної нестабільності, рваних ран верхньої і нижньої губи справа до спинки носа, переломів ребер 9-10 по задній поверхні справа, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, котрі викликали довготривалий розлад здоров`я, що підтверджується висновком експерта №89 від 02.04.2016 року.

Так, заявляючи позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди, понесеної внаслідок лікування, придбання ліків та реабілітацію, позивач вказав, що за час лікування ним були понесені витрати на загальну суму 32690,83 грн.

Разом з тим, копії чеків, які надані позивачем на підтвердження таких витрат (а.с. 32-38), на думку суду, самі по собі не свідчать, що позивачу у зв`язку з отриманими в результаті ДТП травмами для їх лікування були призначені такі ліки та вказані ліки купувались саме позивачем, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили, що саме вказані ліки призначались позивачу у зв`язку з даними травмами.

При цьому. як вбачається з доданих відповідачем копій розписок від 22.12.2015 року, 26.12.2015 року та 27.12.2015 року, відповідачем було сплачено позивачу кошти на лікування в сумах 6000 грн., 8000 грн., 2000 грн. та 400 доларів США, що згідно курсу НБУ на дату подачі позову (23,49 грн.) становить 9396 грн., що в сукупності складає 25396 грн.

Згідно із ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо).

З роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства про вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завдану джерелом підвищеної небезпеки», вбачається, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична особа або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позики тощо) володіє транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдану шкоду (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що відповідач винний в скоєнні ДТП, яка сталася 19 грудня 2015 року, відтак і в спричиненні внаслідок цього як матеріальної, так і моральної шкоди.

При цьому, позивач, як на підставу для відшкодування шкоди винною особою, у даному випадку відповідачем, посилається на п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України.

Отже, п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Однак, у даному випадку таке посилання позивача є невірними трактуванням норми права, що, у свою чергу, призвело до невірного її застосування.

Так, поняття джерела підвищеної небезпеки законодавцем закріплено у ч. 1 ст. 1187 ЦК України та зазначено вище.

Із зазначеного слідує, що зіткнення автомобіля з велосипедом у даному випадку не може бути кваліфіковано як зіткнення кількох джерел підвищеної небезпеки, оскільки велосипед у ситуації, яка виникла у цій справі, не вважається джерелом підвищеної небезпеки, так як цей транспортний засіб не мав двигуна, а рухався внаслідок дії мускульної сили людини, яка знаходиться на ньому. Отже, його експлуатація є повністю контрольованою, а ознаками джерела підвищеної небезпеки є неможливість повного контролю з боку людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завдання шкоди тощо.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі справа № 350/1425/17, провадження № 61-38123св18.

В той же, як вбачається з матеріалів справи, постановою слідчого від 24 січня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000657 від 20 грудня 2015 року по факту порушення правил безпеки дорожнього руху особами, які керують транспортними засобами, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та за фактом залишення в небезпеці ОСОБА_1 , за ознаками злочину. Передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України щодо ОСОБА_2 закрито за відсутністю складу злочину.

Доказів того, що дана постанова оскаржувалася сторонами, суду не надано.

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що в діях ОСОБА_2 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які б знаходилися у причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди, а тому, як наслідок, не встановлено вину відповідача ОСОБА_2 у скоєнні вказаних злочинів, які мали місце 19 грудня 2015 року.

Отже, жодного доказу вини відповідача у скоєнні вищевказаного ДТП матеріали справи не містять.

При цьому суд не бере до уваги твердження про те, що вказана постанова скасована, оскільки доказів тому не надано.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, в даному випадку вина відповідача в ході досудового розслідування встановлена не була, оскільки постанова про закриття адміністративного провадження не містить жодного висновку про доведеність вчинення інкримінованих відповідачу дій.

Натомість, із дослідженої постанови про закриття кримінального провадження судом встановлено, що в крові ОСОБА_1 на момент ДТП виявлений етиловий спирт в концентрації 2,21 проміле, що відноситься до середнього ступеня сп`яніння, що стверджується висновком токсикологічної експертизи №122, при тому що в крові ОСОБА_2 етиловий спирт не виявлений (висновок токсикологічної експертизи №267).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із відповідними змінами), при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Тому, зважаючи на зазначене та враховуючи той факт, що в судовому засіданні доведено, що дорожньо-транспортна пригода 19 грудня 2015 року сталася з необережності позивача, який в силу перебування в стані алкогольного сп`яніння, посприяв виникнення ДТП з участю відповідача, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача завданої шкоди є необґрунтованими та безпідставними.

Як підсумок, слід вказати, що на сьогоднішній день вина відповідача не доведена та не встановлена у передбаченому законом порядку, а за таких умов суд позбавлений можливості для висновку щодо вини відповідача в скоєнні ДТП, відтак підстави для покладення на нього цивільно-правової відповідальності в даному випадку відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , співвідповідача Моторного транспортного страхового бюро України, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.15 ч 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення суду складено 14 грудня 2020 року.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду: З.С.Сидоренко