Справа № 442/8663/18 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/2494/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Хомика А.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

20.12.2018 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила: визнати спільним сумісним майном подружжя: квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, загальною площею 0,06 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що в АДРЕСА_2 та має кадастровий номер::01:069:0178; земельну ділянку, загальною площею 0,06 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що в АДРЕСА_2 та має кадастровий номер ::01:069:0160; нежитлове приміщення № 10, загальною площею 30,8 кв.м., що на АДРЕСА_3 . В порядку поділу спільного майна подружжя просить визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ вказаного вище майна, окрім квартири, оскільки на таку просить визнати за нею право власності на ј частку.

В обґрунтування позову покликалась на те, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 . Вони у процесі розлучення. Відповідач відмовляється ділити вказане майно, яке набуте за час шлюбу. Вважає, що має право на збільшення своєї частки у спірній квартирі.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,06 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:069:0160 та на Ѕ частину нежитлового приміщення № 10, загальною площею 30,8 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_3 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дохід держави по 768,40 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним та неповним дослідженням доказів і встановлених судом обставин.

В обґрунтування вимог покликається на те, що за час спільного проживання ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку, загальною площею 0,06 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:069:0178; земельну ділянку, загальною площею 0,06 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:069:0160 та нежитлове приміщення № 10, загальною площею 30, 8 м.кв., що знаходиться по АДРЕСА_3 .

На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на час набуття відповідачем спірної квартири у спільну сумісну власність разом з батьком та земельної ділянки площею 0,06 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:069:0178, що надана на підставі рішення від 28.01.2016 року за №119 як учаснику АТО, законом були встановлені правила, відповідно до яких таке майно одержане в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації і належить до його особистої власності, а не до спільної власності подружжя. Зазначає, що житло або земельна ділянка, набуті одним з подружжя за час шлюбу, але у порядку приватизації до 13 червня 2012 року підлягають поділу на загальних підставах.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 висловився в заперечення доводів апеляційної скарги. Зазначив, що за змістом норм Сімейного кодексу України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Земельного кодексу України власником приватизованого житла та земельної ділянки стає особа, яка у встановленому порядку взяла участь у його приватизації. Жодних аргументів, які б підтверджували підставність апеляційної скарги, апелянтом не наведено, а суть скарги зводиться лише до незгоди із рішенням суду першої інстанції. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, рішення про обов`язкову явку учасників справи для надання пояснень у справі не приймалось, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а відтак і про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюю чи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржується. А аналіз змісту апеляційної скарги свідчить про те, що особа, яка з нею звернулася (позивачка) не погоджується з оскаржуваним рішення лише в частині вирішення позовних вимог в задоволенні яких відмовлено.

Тобто, предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільним майном подружжя та поділ таких об`єктів, як земельна ділянка (кадастровий номер :01:069:01:0178), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньо гогосподарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки та /або житла змінювався.

При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно такі об`єкти визнавались спільною сумісною власністю подружжя;

У інші періоди, тобто до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року такі об`єкти переходили у власність лише того з подружжя, який брав участь у їх приватизації.

Саме такий висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12, від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц та від 10 листопада 2020 року у справі № 761/16179/14-ц, а також в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційно гоцивільного суду від 12 червня 2019 року № 409/1959/15-ц, що свідчить про усталеність цього правового висновку в практиці застосування Верховним Судом.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки спірна земельна ділянка та квартира набуто відповідачем у власність внаслідок їх приватизації не у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, а саме, земельна ділянка 08 лютого 2016 року, а квартира 31 серпня 2007 року, і у зв`язку із цим, такі об`єкти є особистою власністю лише відповідача, як наслідок обґрунтовано відмовиву їх поділі.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови достатніми.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 21 грудня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.