ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4145/20 Справа № 212/7152/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/7152/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 січня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє Бутко О ОСОБА_2 О., звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ІнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька внаслідок професійного захворювання.

Позов мотивовано тим, що позивач син ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Актом комунального закладу «Обласний центр медико - соціальної експертизи Управління охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації» від 06.01.2004 року встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_3 з встановленим йому за життя професійним захворюванням облітеруючий ендартеріїт судин нижніх кінцівок, ішемія ІІІ ст.

Відповідно до Акту розслідування професійного захворювання від 04 жовтня 1993 року, причиною виникнення професійного захворювання у ОСОБА_3 було визнано його роботу на підприємстві ПрАТ «ІнГЗК» протягом 15 років в умовах впливу шкідливих факторів, а саме періодичного переохолодження, внаслідок недодержання відповідачем вимог щодо належного температурного режиму повітря робочої зони.

Смерть батька стала для позивача великим горем та тяжкою втратою, у зв`язку чим йому завдано моральну шкоду, так як він втратив рідну людину, яку дуже любив та поважав, після смерті батька позивач знаходиться в напруженому стані, адже думки про смерть батька не залишають його і до теперішнього часу. Позивач, на підставі статей 153, 237-1 КЗпП України, статей 1, 4, 13 Закону України «Про охорону праці», статей 83, 440-1 Української РСР, в редакції 1963 року, статей 23, 268 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», просив суд стягнути з відповідача 220 700,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю його батька внаслідок професійного захворювання.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 120 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає, що судом не враховано, що відповідач сплачував щомісячні виплати відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, безпосередньо ОСОБА_3 . Крім того, йому відшкодовувались витрати на придбання автомобіля марки «Таврія», бензин, ремонт, технічне обслуговування автомобіля, додаткові витрати на санаторно-курортне лікування та придбання медикаментів. Зазначає, що нормами ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю внаслідок професійного захворювання, адже таке право передбачено нормами ЦК України, в редакції 2004 року. Вважає, що шкода позивачу має відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності. Просить врахувати, що з моменту смерті батька позивача пройшло більше сімнадцять років.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 (а.с.11)

Батько позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , працюючи машиністом млинів на підприємстві відповідача, протягом 15 років в умовах впливу шкідливих факторів, отримав професійне захворювання, а саме облітеруючий ендартеріїт нижніх кінцівок першої другої стадії, що встановлено Актом розслідування професійного захворювання (отруєння) від 04.10.1993 року (а.с.4-8).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.4)

Відповідно до Акту посмертного огляду з встановлення причинного зв`язку між смертю та професійним захворюванням від 06.01.2004 року, встановлена причина настання смерті ОСОБА_3 із встановленим вперше у 1993 році професійним захворюванням. Крім того, з Акту вбачається, що у 1993 році ОСОБА_3 визнано людиною з інвалідністю другої групи та встановлено 70% втрати професійної працездатності, з 1999 року безстроково. (а.с.9-10).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_3 працював на ВАТ «Інгулецький ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК», і професійне захворювання, яке потягло за собою його смерть, пов`язане із виробництвом, тому його синові має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року).

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 Української РСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», a розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що нормами 440-1 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції 1963 року, не було передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька від професійного захворювання.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок отриманого професійного захворювання на виробництві, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю ОСОБА_3 на ПрАТ «ІнГЗК», як правонаступника ВАТ «Інгулецький ГЗК».

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою близької людини.

Доводи апеляційної скарги про те, що шкода позивачу має відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, спростовуються вищевикладеним.

Щодо посилання відповідача в апеляційні скарзі на Постанову Великої Палати по справі № 210/5258/16-2 від 05.12.2018 року, як на приклад аналогічного спору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки смерть батька позивача настала внаслідок отриманого професійного захворювання на виробництві, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю батька на відповідача, крім того, Постанова Великої Палати по справі № 210/5258/16-2 від 05.12.2018 року винесена з інших правовідносин і не може застосовуватися до спірних правовідносин по даній цивільній справі.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав ОСОБА_1 , характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає до стягнення, судом першої інстанції враховано обставини по справі, характер і тривалість моральних страждань позивача ОСОБА_1 який втратив батька, обставини виникнення професійного захворювання та смерті його батька ОСОБА_3 , істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, який назавжди втратив турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність. Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що ним сплачувались щомісячні виплати відшкодування моральної шкоди безпосередньо батькові позивача ОСОБА_4 , витрати на придбання автомобіля марки «Таврія», бензин, ремонт, технічне обслуговування автомобіля, додаткові витрати на санаторно-курортне лікування та придбання медикаментів, оскільки дані факти не мають правового значення для вирішення спору щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд має виходити з глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації.

Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року залишити без змі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття таоскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: