ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1718/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 ,

представник відповідача Шкромида Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2020 року (суддя Стефанишин С.Л.) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання несправедливими та недійсними умов кредитного договору,

в с т а н о в и в :
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі ТОВ «Споживчий центр», відповідач) про визнання неправомірними та недійсними умов кредитного договору.

В обґрунтування позову зазначав, що 05 березня 2019 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №04.03.2019-100003835 на суму 6000 грн., 07 травня 2019 року кредит був погашений в повному обсязі, що підтверджується банківською випискою з системи електронного банкінгу ПАТ «Приватбанк».

Зазначає, що умовами вказаного договору порушено вимоги Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо нарахування штрафних санкцій та процентів за користування кредитом. Позивачу та членам його сім`ї постійно надходять телефонні дзвінки від працівників ТОВ «Споживчий центр» та інших невстановлених осіб, у яких їм погрожують та вимагають грошові кошти в щоразу різних розмірах.

Крім того, вважає, що умови кредитного договору щодо нарахування та обов`язку оплати процентів та штрафних санкцій щодо їх справедливості не відповідають вимогам статей 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Із врахуванням уточнень до позовної заяви ОСОБА_1 просив визнати несправедливими та недійсними наступні умови кредитного договору №04.03.2019-100003835 від 05.03.2019: в п.1.1 формулювання: «та сплатити проценти»; в пункті 1.4 формулювання: «проценти за користування кредитом (Проценти) 1120,00 грн., що становить 28 % в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка) за 14 календарних днів користування Кредитом» та формулювання «та Проценти у розмірі 1120 грн.»; пункт 2.4. повністю; пункт 2.7 повністю; пункт 3.2 повністю; пункт 3.4 повністю; в пункті 4.1. формулювання: «та Процентів за користування..»; підпункти «б», «в» пункту 4.1. повністю; в пункті 4.2. формулювання: «та/або Процентів»; пункт 5.4 повністю; пункт 7.1. повністю; пункт 7.2. повністю.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 01 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності позовних вимог позивачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначав, що суд першої інстанції здійснював розгляд справи з підстав, які не були зазначені позивачем. Судом зроблено посилання на норми права, які не стосуються предмета спору і відповідно невірно встановлено обставини справи. На думку апелянта судом першої інстанції не досліджувались документи та докази, що були надані позивачем по справі, не надано їм належної правової оцінки. Вважає, що висновок суду про те, що підписавши оскаржуваний договір позивач погодився зі сплатою відсотків, штрафних санкцій та пені за договором, є незаконним, оскільки вказані норми щодо сплати відсотків, штрафних санкцій та пені регулюються спеціальним Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив їх відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку,що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судом встановлено, що 05.03.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №04.03.2019-100003835 відповідно до умов якого позивачу надано кредит в розмірі 4000 грн., термін повернення якого до 18.03.2019 року включно, строк користування 14 днів з дати надання кредиту, проценти за користування кредитом складають 1120 грн., що становить 28 % в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка), за 14 календарних днів користування кредитом (п.п.1.1-1.5 договору).

Згідно з п.5.4 даного кредитного договору у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за договором кредитор залишає за собою право нараховування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2% починаючи від 2% у перший день невиконання. Максимальний розмір штрафу встановлюється законом.

Як вбачається із матеріалів справи, та проти чого не заперечували сторони, зобов`язання між сторонами за вказаним договором виконані, що підтверджується довідкою ТОВ «Споживчий центр» від 30.12.2019 року про відсутність заборгованості по тілу кредиту, по платі за користування кредитом, а також зазначено, що заборгованість по пені відсутня та не нараховувалась. Надлишково сплачені кошти в сумі 640 грн. підлягають поверненню позивачу.

Згідно з копією військового квитка серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 зарахований до проходження військової служби військова частина НОМЕР_2 29.11.2017 року, дата виключення зі списку в/ч 26.02.2018 року. За довідкою військової частини НОМЕР_3 від 23.05.2019 року м. Хмельницький ОСОБА_1 в період з 15.08.2018 року по 16.12.2018 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів проведення Операції об`єднаних сил - виконував службові завдання у складі штабу операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей.

Згідно з копією паспорта місцем проживання позивача з 15.05.2018 року є АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 217 зазначеного Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі N 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі N 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Вирішуючи цей спір і відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з`ясував характер спірних правовідносин сторін, дослідив обставини справи і наявні в ній докази та дійшов правильного висновку, щодо недоведеності позивачем факту порушення умовами кредитного договору в оспорюваній частині прав і законних інтересів позивача, які підлягали би захисту у судовому порядку. Як вбачається із матеріалів справи строк дії кредитного договору закінчився, у позивача перед відповідачем відсутня заборгованості по тілу кредиту, по платі за користування кредитом, а також заборгованість по пені відсутня та не нараховувалась. Надлишково сплачені кошти в сумі 640 грн. підлягають поверненню позивачу, при зазначенні ним розрахункового рахунку або іншим способом.

Щодо доводів апеляційної скарги про несправедливість умов оспорюваного кредитного договору за вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», то вони є безпідставними. Як передбачено самим кредитним договором від 05 березня 2019 року п.1.3 сторони погодились, що кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції. не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2020 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк