Справа № 562/2533/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2020 р. Здолбунівський районний суд Рівненської області в складі: головуючого судді Чорного І.А., при секретарі судового засідання Карпінчук О.М., за участю представника позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), представника відповідачів - адвоката Мартинова Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Здолбунів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, у якому просить виселити відповідачів із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 із наданням іншого житлового приміщення, що за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності.

В обґрунтування свої вимог позивач покликається на те, що 13 березня 2017 року за ним було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Проте, відповідачі без його дозволу та відому здійснюють постійне користування належними йому на праві власності будинком та земельною ділянкою, розміщують в будинку свої речі та обмежили його в доступі до майна шляхом зачинення зовнішніх та внутрішніх дверей будинку, утримання домашніх тварин собак. У зв`язку з переходом права власності ОСОБА_3 , як колишній власник будинку, а ОСОБА_4 , як член сім`ї останнього, втратили право на користування та проживання у належному позивачу майні, однак своїми діями спричиняють позивачу перешкоди у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні даним майном. Жодних договорів на користування житловим будинком позивач з відповідачами не укладав. Крім цього зазначив, що у власності відповідача ОСОБА_3 наявний житловий будинок та земельна ділянка, що за адресою АДРЕСА_2 . А тому з метою усунення перешкод у здійснення ним права власності позивач просив виселити відповідачів з належного йому на праві власності будинку із наданням іншого житлового приміщення, що за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача у режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, послався на правові висновки Верховного Суду у справах №653/1096/16-ц від 04.07.2018 року, №766/1955/16-ц від 29.01.2018 року, №638/13030/13-ц від 25.07.2018 року, №334/5464/14-ц від 25.03.2019 року. Просив задовольнити позов.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Також подав до суду відзив на позов та додатково пояснив, що ОСОБА_3 набув право власності на спірний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.1997 року, а на земельну ділянку на підставі Державного акту на право приватної власності від 18.04.2002 року, яке останній в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №4 від 15.04.2014 року передав в іпотеку ПАТ «Полтава-Банк». Вказане майно останній отримав не за рахунок отриманого у ПАТ «Полтава-Банк» кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Іпотекодержателем ПАТ «Полтава-Банк» звернено стягнення на житловий будинок та земельну ділянку у позасудовий спосіб, зокрема 09.08.2016 року зареєструвало за собою право власності на вказане майно. В подальшому 13 березня 2017 року між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договори купівлі-продажу жилового будинку та земельної ділянки. Однак ПАТ «Полтава-Банк» при реалізації предмета іпотеки шляхом його продажу не виконав вимог ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, зокрема щодо надання відповідачам іншого жилого приміщення. Крім цього повідомив, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , обтяжений іпотекою, іпотекодержателем якого є ПАТ КБ «Приват Банк».

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Разом з тим, Конституцією України передбачено також і захист права на житло.

Так, положеннями статті 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом установлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з проживанням відповідачів у житловому будинку по АДРЕСА_1 , які цим житлом користуються, зберігають свої речі, відмовляючись звільнити його.

Вказане вище нерухоме майно, а саме, житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1997 року, а земельна ділянка за вказаною адресою на підставі Державного акту на право приватної власності від 18 квітня 2002 року, яке останній в забезпечення виконання взятих зобов`язань за кредитним договором №4 від 15 липня 2014 року передав в іпотеку ПАТ «Полтава-Банк» за іпотечним договором від 15 липня 2014 року.

Тобто право власності у відповідача на дане майно набуто задовго до виникнення у 2014 році кредитних правовідносин між ним та банком.

В зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, іпотекодержателем ПАТ «Полтава-Банк» було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом набуття їх у власність у позасудовий спосіб і 09 серпня 2016 року Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міськради на підставі вказаного вище іпотечного договору від 15 липня 2014 року було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ПАТ «Полтава-Банк».

13 березня 2017 року між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна, за яким оглянуте покупцем майно недоліків, які б перешкоджали використанню нерухомого майна за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено (пункт 6 договору), що не відповідає фактичним обставинам справи.

Обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у будинку по АДРЕСА_1 , тобто ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості, сторонами договору купівлі-продажу від 13 березня 2017 року не обумовлені, тобто обов`язки іпотекодержателя при виселенні жильців з іпотечного житла, фактично прийняті покупцем на себе, оскільки умови договору ним не оспорені та визнаються.

З інформації, наданої Здолбунівською міською радою вбачається факт відсутності у житловому фонді вільного житлового приміщення.

Вказані обставини, встановлені рішеннями суду у справах №562/2213/17 та №562/382/18, які набрали законної сили, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

В даному спорі не ставиться під сумнів право позивача ОСОБА_2 згідно ст. 41 Конституції України та ст.ст. 317, 319, 328, 373, 383, 391 ЦК України володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та вимагати усунення перешкод у здійсненні своїх прав та їх захисті.

Однак, вимога позивача про виселення відповідачів з належного йому майна, зокрема житлового будинку, в якому вони проживають, суперечить ст. 47 Конституції України, якою передбачено і закріплено право кожного на житло, за якою ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Зокрема, частиною першою статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно із ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, а також у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року в подібній справі № 201/7237/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц зробила висновок, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є ст.109 ЖК УРСР та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що кредит надавався не на придбання житлового будинку, який був предметом іпотеки.

За вказаних обставин, відповідачі не можуть бути виселені із спірного житлового будинку без надання іншого постійного жилого приміщення.

Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов`язком позивача.

Неможливість виселення особи без надання іншого житла не залежить від наявності у неї на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати у ньому. Крім того, статтею 109 ЖК УРСР не передбачено звільнення від обов`язку надання жилого приміщення у разі наявності у осіб, про виселення яких ставиться питання, іншого житла. (Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.09.2019 року у справі №562/2520/16-ц).

ОСОБА_2 просить надати відповідачам інше житло, а саме житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Згідно з вимогами ст. 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №176766528 від 08.08.2019 року будинковолодіння по АДРЕСА_2 належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності, обтяжене іпотекою, іпотекодержателем є ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем та його представником не доведено та матеріалами справи не підтверджено, що вказане житло придатне для проживання, оскільки будь-яких доказів на підтвердження придатного стану для проживання будинковолодіння по АДРЕСА_2 позивачем не надано, а судом не встановлено.

Крім того, власником даного житла є ОСОБА_3 , який згоди на вселення у належне йому житло ОСОБА_4 суду не надавав.

Таким чином, суд не вбачає обгрунтованих підстав для виселення відповідачів із спірного житлового будинку.

Посилання представника позивача на правові висновки, що містяться у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 29.01.2018 року по справі №766/1955/16-ц, від 25.07.2018 року по справі №638/13030/13-ц, від 25.03.2019 року по справі №334/5464/14-ц є безпідставними, оскільки у даних справах наявні інші підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені інші фактичні обставини.

Оцінюючи аргументи, викладені сторонами по справі в судовому засіданні та у заявах по суті справи, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду або через Здолбунівський районний суд Рівненської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 31 січня 2020 року.

Суддя І.А.Чорний