ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 січня 2020 року

м. Харків

Справа № 617/1986/18

Провадження № 22-ц/818/89/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Хорошевського О.М.

суддів Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

Учасники справи:

позивач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка»

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач Фермерське господарство «Гниличанська Нива»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 07 серпня 2019 року, ухвалене суддею Глобою М.М., за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Гниличанська Нива» про визнання недійсним договору оренди земельної частки (паю),-

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» звернулось до суду з позовом в якому просило визнати недійсним договір оренди земельної частки (паю), кадастровий номер :01:002:0019 укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Гниличанська нива».

В обгрунтування позову зазначено, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04.06.2018 року ОСОБА_1 зареєструвала договір оренди земельної ділянки (паю) який належить їй на праві приватної власності з орендарем ФГ «Гниличанська нива» на 15 років, з правом пролонгації.

Даний договір оренди між цими особами є незаконним, так як відповідно до договору оренди землі №159 від 15.07.2004 року ОСОБА_2 , власник земельної частки (паю), яка померла, передала в оренду СТОВ «АФ ім. Т. Г. Шевченка строком на 40 років (до 15.07.2044 року) цю ж саму земельну ділянку. ОСОБА_1 успадкувала дану земельну ділянку.

Пункт 12.3 договору оренди землі № 159 чітко визначає, що в разі переходу права власності до інших осіб Договір оренди зберігає чинність для нового власника. Даний договір є чинним, ніким не оскаржений та не скасований.

Наявність договору оренди земельної ділянки, підписаного орендодавцем та орендарем, підтверджує той факт, що орендодавець самостійно та добровільно передав належну йому земельну ділянку орендарю СТОВ АФ ім. ОСОБА_3 .Г.Шевченка у користування.

Договір оренди № 159 між померлою ОСОБА_2 та СТОВ «АФ ім. Т. Г. Шевченка» є чинним, зареєстрований Червоноармійською сільською радою №101 від 15.07.2004 року відповідно до Закону який діяв на час реєстрації, строк його дії не сплинув і на час розгляду справи вказаний договір є діючим.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 07 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» звернувсь з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, постановлене з порушеннями діючого законодавства.

На момент укладання договору оренди землі № 159 між ОСОБА_2 та СТОВ «АФ ім. Т. Г. Шевченка» щодо його реєстрації слід було керуватися Постановою КМУ № 2073 від 25.12.1998 року, що і було зроблено і про що зроблено запис Червоноармійською сільською радою за № 101 15.07.2004 р. Відповідно до Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25.12.1998 року п. 2, 3 Державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Державна реєстрація договорів оренди проводилася виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями місцем розташування земельної ділянки. Саме на це націлює державних реєстраторів державна реєстраційна служба України своїм листом (роз`ясненням) № 2951/05-15-13 від 6.08.2013 року.

Даний договір ОСОБА_1 ніколи не оскаржувала, та не заперечувала його дійсності та законність.

Враховуючи вище викладене ОСОБА_1 своїми діями порушила право СТОВ «АФ ім. Т.Г. Шевченка» на користування земельною часткою (паєм), кадастровий номер :01:002:0019. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦКУ, в тому рахунку визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦКУ).

На підставі ст. 203, 215 ЦКУ заключений ОСОБА_1 договір оренди з ФГ «Гниличанська нива» підлягає визнанню недійсним.

У відзиві ФГ «Гниличанська Нива» на апеляційну скаргу заперечує проти апеляційної скарги. Зазначає, що судом не було допущено порушень норм процесуального права , рішення є законним та обгрунтованим. На момент реєстрації договору оренди земельної ділянки від 15 липня 2004 року, вимоги діючого законодавства передбачали, що повноваження державної реєстрації земельних ділянок були у компетенції Держкомзему України та його територіальних органів згідно з п. ст. 15 ЗК України (у редакції, чинній на час укладання договору від 15 липня 2004 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ФГ «Гниличанська Нива» протиправно уклали договір оренди земельної ділянки, що порушує його права.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 успадкувала після матері ОСОБА_2 та на теперішній час є власником земельної ділянки, площею 5, 56 га, розташованої на території Червоноармійської сільської ради Вовчанського району Харківської області, кадастровий номер :01:002:0019 (а.с. 4,5).

15 липня 2004 року між ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0019 строком на 40 років (а.с.6).

Вказаний правочин був зареєстрований Червоноармійською сільською радою №101 15.07.2004 року відповідно до Закону який діяв на час реєстрації (а.с. 6 зворотній бік).

Разом з тим 23 травня 2018 року ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0019, уклала договір оренди б/н належної їй земельної ділянки, площею 5, 56 га із ФГ «Гниличанська Нива». Вказаний правочин був зареєстрований державним реєстратором 04 червня 2018 року (а.с. 5 зворот).

Як на підставу позовних вимог, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» посилалося на те, що наявні підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки (паю), укладеного між відповідачами, оскільки наявний договір оренди земельної ділянки, укладений між ним та ОСОБА_2 від 15 травня 2004 року, який є чинним.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України "Про оренду землі".

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі", яка визначає умови договору оренди землі, не передбачено можливості передання однієї і тієї ж земельної ділянки одночасно в оренду різним орендарям за різними договорами.

Не передбачено такої можливостіі договором оренди від 15.07.2004 року, укладеним між позивачем та ОСОБА_2 .

Пунктом 12.3. Договору передбачено, що за орендодавцем зберігаються всі права розпорядження земельною ділянкою (паєм). В разі переходу права власності до інших осіб Договір оренди зберігає чинність для нового власника.

Матеріали справи свідчать про те, що земельна ділянка, площею 5, 56 га, розташована на території Червоноармійської сільської ради Вовчанського району Харківської області, кадастровий номер :01:002:0019, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, - є одночасно об`єктом оренди за двома договорами. Зокрема за договором від 15.07.2004 року, який зареєстрований Червоноармійською сільською радою №101 від 15.07.2004 року, та за договором від 23 травня 2018 року, який зареєстрований державним реєстратором 04 червня 2018 року.

Пунктом 4 договору від 15.07.2004 року сторони погодили, що договір укладено на 40 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк.

Доказів припинення договору оренди від 15.07.2004 року матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з вимогами частинами другою, третьою, п`ятою статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі N 6-849цс15, з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Одна і та ж сама земельна ділянка не може бути об`єктом оренди одночасно двох договорів, укладених із різними орендарями.

При цьому укладення оспорюваного договору оренди під час дії договору оренди від 15.07.2004 року, укладеного з позивачем, без його розірвання чи припинення, порушує право позивача, як орендаря земельної ділянки, на період його дії до розірвання.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного суду від 24.01.2019 року у справі 664/2454/16-ц.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди від 23.05.2018 року, не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки укладення оспорюваного договору суперечить положенням статті 15 Закону України "Про оренду землі" та порушує права позивача, як орендаря земельної ділянки, на період його дії до розірвання.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання Фермерського господарства «Гниличанська Нива» на те, що договір оренди земельної ділянки від 15.07.2004 року укладений між позивачем та ОСОБА_2 не пройшов належну державну реєстрацію, а тому не є вчиненим, - не приймаються колегією суддів.

Договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0019 укладений 15.05.2008 року між ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» та ОСОБА_2 був зареєстрований Червоноармійською сільською радою №101 від 15.07.2004 року (а.с. 6 зворотній бік).

На час укладання договору діяв порядок реєстрації встановлений Постановою КМУ № 2073 від 25.12.1998 року, який втратив чинність на підставі Постанови КМУ № 791 від 20.07.2011 року.

Постановою від 17 липня 2003 р. N 1088 «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» передбачено, що Міністерству юстиції необхідно передати до 1 січня 2004 р. базу даних державного реєстру прав власності на нерухоме майно та забезпечити до 1 січня 2005 р. передачу даних про об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, та права на них Державному комітетові по земельних ресурсах.

Відомостей, що на час укладання договору почав діяти Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах не має.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В апеляційній скарзі Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» просило також стягнути з ОСОБА_1 20000,00 грн. моральної шкоди за порушення п. п. 12.1, 12.3, 13.1, 15, 22, 24 договору оренди від 15.05.2008 року та судові витрати по сплаті судового збору 4643,50 грн., 28400,00 грн. за оплату юридичних послуг - солідарно, а всього 53043,50 грн.

Проте відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн. за порушення п. п. . п. 12.1, 12.3, 13.1, 15, 22, 24 договору оренди від 15.05.2008 року, - не були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог було відмовлено.

Тому наразі предметом апеляційного розгляду є вимоги позивача про визнання договору оренди недійсним.

Договір оренди земельної ділянки від 15.05.2008 року, укладений між позивачем та ОСОБА_2 , був зареєстрований 15.07.2004 року за № 101. Вказаний договір є правомірним, діючим, нерозірваним сторонами у встановленому порядку, земельна ділянка використовується позивачем та з орендного користування не вибувала. Тоді як договір, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Гниличанська Нива», не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним, оскільки договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, бо земельна ділянка не вибула з орендного користування ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка».

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу суду не надано. Довідка видана позивачем про понесення витрат у зазначеному розмірі не може бути визнане належним доказом.

Позивачем не надано розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, а тому відсутні підстави для стягнення судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи.

Крім того, в матеріалах справи міститься ордер на здійснення представництва ОСОБА_4 інтересів ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» в Харківському окружному адміністративному суді (а.с. 145).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 та Фермерського господарства «Гниличанська Нива» на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» підлягає стягненню судові витрати за подання позовної заяви у сумі 1762 грн. тобто по 881 грн. з кожного та судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 2881,50 грн. тобто по 1440,75 грн. з кожного.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» задовольнити частково.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 07 серпня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі, кадастровий номер :01:002:0019 виданий 23.05.2018 року, без номеру, зареєстрований у реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.06.2018 року, номер запису про інше речове право 26482618, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Гниличанська нива».

Стягнути з ОСОБА_1 та Фермерського господарства «Гниличанська Нива`на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» судові витрати за подання позовної заяви у сумі 1762 грн. тобто по 881 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 та Фермерського господарства «Гниличанська Нива`на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» судові витрати за подання апеляційної скарги 2881,50 грн. тобто по 1440,75 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст судового рішення складено 31.01.2020.