ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 січня 2020 року

м.Харків

справа № 638/15009/16-ц

провадження № 22-ц/818/727/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Кругової С.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківський національний медичний університет

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного медичного університету про стягнення заборгованості по соціальній стипендії, компенсації на момент виплати заборгованості, стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року, постановлене під головуванням судді Шишкіна О.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 20 вересня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківського національного медичного університету про стягнення заборгованості по соціальній стипендії, компенсації на момент виплати заборгованості, стягнення моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що строк позовної давності у спірних правовідносинах нею не пропущений, оскільки про порушення свого права вона дізналася з довідки ДФІ від 16 вересня 2013 року, яка була надана їй разом із супровідним листом від 19.05.2014 року. При цьому з позовом вона звернулася 15 вересня 2016 року. ОСОБА_1 вважає, що її позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими, тому наявні підстави для стягнення з відповідача на її користь заборгованості по стипендії у розмірі 12 636,94 грн., компенсації у розмірі 11 788,29 грн. та 151 931,90 грн. моральної шкоди.

Харківський національний медичний університет надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності за її позовом про стягнення заборгованості по соціальній стипендії за період з 18.12.2010 року по 30.09.2012 року та за січень 2013 року, а вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними, тому задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом дитинства (а.с.10 т.1).

Наказом №267-С від 15.08.2010 року позивачка була зарахована на бюджетну форму навчання до Харківського національного медичного університету на перший курс II медичного факультету за спеціальністю «Лікувальна справа», навчання за державним замовленням.

Згідно наказу №400-С на підставі протоколу засідання стипендіальної комісії від 01.09.2010 року №1 ОСОБА_1 була призначена академічна стипендія з урахуванням пільг (дитина інвалід) до досягнення 18-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 18.12.2010 року по 31.01.2011 року ОСОБА_1 була виплачена академічна стипендія без урахуванням пільг, оскільки на той час в деканаті Харківського національного медичного університету були відсутні документи про право на продовження соціальної стипендії з урахуванням того, що наступна дата чергового огляду МСЕК була 01.04.2011 року.

У період з 01.04.2011 року по 01.01.2012 року, з 28.12.2011 року по 01.01.2013 року та з 26.12.2012 року по 01.01.2014 року ОСОБА_1 мала інвалідність другої групи, що підтверджується виписками із актів огляду у МСЕК та копії посвідчення інваліда (а.с.7-8 т.1).

Після надання позивачкою відповідних документів до деканату університету, за період з 01.10.2012 року по 31.12.2012 року ОСОБА_1 була виплачена соціальна стипендія.

31 січня 2013 року ОСОБА_1 подала до відповідача заяву про нарахування та виплату їй соціальної стипендії з урахуванням продовження її інвалідності з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року.

При цьому на підставі наказу Харківського національного медичного університету № 84-с від 01.02.2013 року ОСОБА_1 було відраховано з університету за невиконання навчального плану осіннього семестру 2012/2013 навчального року.

Листом від 12.03.2013 року № 14-В позивачку було повідомлено про відсутність підстав для нарахування їй соціальної стипендії за січень 2013 року.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що у порушення вимог закону відповідачем не в повному обсязі виплачена їй соціальна стипендія за період її навчання. На її неодноразові звернення про нарахування та виплачу неотриманих нею сум, грошових коштів виплачено не було. Позивачка зазначає, що в липні 2013 року вона звернулася до Держфінінспекції в Харківській області щодо порушення законодавства в діях посадових осіб Харківського національного медичного університету при виплаті їй соціальної стипендії за період навчання, а саме з 01.09.2010 року по 31.01.2013 року. ОСОБА_1 вказує, що про порушення своїх прав вона дізналася при ознайомленні з результатами перевірки Держфінінспекції в Харківській області. Довідка інспекції від 16.09.2013 року, яка була надана їй із супровідним листом від 19.05.2014 року, підтвердила, що соціальна стипендія мала бути призначена їй з дня продовження інвалідності, тобто з 18.12.2010 року до моменту відрахування 01.02.2013 року. У зв`язку з цим позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по стипендії у розмірі 12 636,94 грн., компенсації у розмірі 11 788,29 грн. та 151 931,90 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріали справи свідчать про те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки про невиплачу соціальної стипендії за період з 18.12.2010 року по 31.01.2011 року позивачці стало відомо у грудні 2011 року, за період з 01.01.2012 року по 30.09.2012 року у грудні 2012 року, а за невиплату соціальної стипендії за січень 2013 року їй стало відомо у лютому 2013 року. Звернувшись до суду із вказаним позовом 15 вересня 2016 року ОСОБА_1 пропустила трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що про порушення своїх прав вона дізналася при ознайомленні з результатами перевірки Держфінінспекції в Харківській області. Довідка інспекції від 16.09.2013 року, яка була надана їй із супровідним листом від 19.05.2014 року, підтвердила, що соціальна стипендія мала бути призначена їй з дня продовження інвалідності, тобто з 18.12.2010 року до моменту відрахування 01.02.2013 року.

Натомість позивачка не заперечує, що 22.12.2011 року та 19.02.2013 року вона зверталася до Харківського національного медичного університету із заявами, в яких просила здійснити доплату їй соціальної стипендії в період з 18.12.2010 року по 31.01.2011 року, а також за січень 2013 року.

25 червня 2013 року, звертаючись до Держфінінспекції в Харківській області щодо порушення законодавства в діях посадових осіб Харківського національного медичного університету при виплаті їй соціальної стипендії за період навчання, а саме з 01.09.2010 року по 31.01.2013 року, ОСОБА_1 вважала, що її права на отримання соціальної стипендії є порушеними.

З урахуванням того, що позовна заява подана 15 вересня 2016 року, строк позовної давності у спірних правовідносинах є пропущеним.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Стаття 266 ЦК України встановлює, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги, у зв`язку з чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів, пені та штрафів поза її межами.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову через сплив позовної давності у спірних правовідносинах, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Разом з тим Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Посилання позивачки на те, що про порушення свого права вона дізналася лише 16.09.2013 року, - спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки лист Держфінінспекції в Харківській області містить інформацію щодо результатів перевірки діяльності Харківського національного медичного університету з питань повноти та своєчасності виплати соціальної стипендії студентці ОСОБА_1 . Вказаний лист носить роз`яснювальний характер. А про порушення своїх прав позивачка дізналася ще у лютому 2013 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

С.С. Кругова