Справа № 372/1859/20
Провадження № 2-1337/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Проць Т.В,.

при секретарі Сокол О.В.

за участю прокурора Тарасенко А.С.

представника відповідача Шевченка О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади смт. Козин Обухівського району Київської області до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійним рішення, усунення перешкод у користуванні майном, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року прокурор звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, де зазначив, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради №15/330 від 29.05.2003 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га та отримано державний акт на земельну ділянку. В подальшому, на підставі договору дарування земельної ділянки №321 від 29.01.2007 року ОСОБА_2 відчужив земельну длянку ОСОБА_3 , яка в подальшому отримала державнй акт на вказану земельну ділянку та 14.01.2020 року відчужила право власності на користь ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу. Прокурор зазначає, що виконавчим комітетом Козинської селищної ради передача спірної земельної ділянки була проведена з порушенням норм водного та земельного законодавства, оскільки поряд з об`єктом нерухомості розташований водний об`єкт рукав річки Козинка, на який накладається земельна ділянка з кадастровим номером :05:028:0138. тобто земельна ділянка розташована на каналі або затоці р.Козинка. Крім того, оскаржуване рішення прийнято не уповноваженим органом. В зв`язку з чим, просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 13 липня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та вказала, що земельна ділянка була передана у власність незаконно, оскільки відноситься до земель водного фонду. Передача земельної ділянки відбулася не уповноваженим органом. Щодо строку позовної давності, то територіальна громада, не знала про незаконну передачу земельних ділянок у власність, а положення чинного законодавства щодо строків позовної давності у спірних правовідносинах не підлягає застосуванню.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечив, просив застосувати строк позовної давності. Зазначив, що прокурор не уповноважений на звернення до суду з даним позовом, повідомлення Центральної геофізичної обсерваторії, Державного агентства водних ресурсів, графічні матеріли ТОВ «ГЕОБУДЛІДЕР» не є належними та допустимими доказами, оскільки по даних матеріалах не можливо встановити місце розташування спірної земельної ділянки. Крім того, згідно інформації Козинської селищної ради спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової забудови і до прибережної захисної смуги не потрапляє. Подав заяву про застосування строків позовної давності.

Представник відповідача Козинської селищної ради, будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився. Відзив на позов не подав.

Відповідач ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час розгляду справи повідомлялись належним чином. Заяв, клопотань суду не подали.

Заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомочності набуття права власності відповідачем на спірну земельну ділянку.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 15/330 від 29.05.2003 року «Про надання і передачу в приватну власність земельної ділянки» передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1010 га для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на землю РЗ №381574, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №8755 від 10.09.2003 року.

Згідно договору дарування від 29.01.2007 року №321 ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , яка на підставі вказаного договору 21.05.2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №725775, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :05:028:0138.

14.01.2020 року ОСОБА_3 відчужила вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу. Згідно інформаційної довідки №198958800 від 04.02.2020 року остання є власником спірної земельної ділянки.

Як вбачається з листа Центральної геофізичної обсерваторії ім.Бориса Срезневського № 02-08/420 від 11.02.2020 встановлено, що водний об`єкт, розташований поряд з земельною ділянкою з кадастровим номером :05:028:0138 це є рукав Козинка. Рукав Козинка є природним водним об`єктом, що утворився внаслідок руслових процесів на заплаві р. Дніпро. Рукав Козинка бере початок з русла Дніпра (Канівське водосховище) і через 19 км знову впадає у Дніпро (Канівське водосховище), тобто рукав Козинки є природним водним об`єктом, а саме частиною Дніпра, який згідно з ст.79 Водного кодексу України відноситься до великих річок, тож прибережна захисна смуга біля «рукава Козинка», як складової частини Дніпра має становити 100 м.

Відповідно до листа Басейнового управління водних ресурсів Середнього Дніпра № 01-12/117 віл 11.02.2020 земельна ділянка з кадастровим номером :05:028:0138 згідно Детального плану території смт. Козин, затвердженого у 2013 році, розташована на каналі або затоці р. Козинка, між вулицями Солов`яненка, Лобановського, Пайова.

Згідносхем розташування земельної ділянки з накладенням на землі водного фону, розроблених ОВ «ГЕОБУДЛІДЕР» використанням відомостей публічно-кадастрової карти, за матеріалами фото аерознімання, індексної карти України 1993 року та Детального плану території смт. Козин земельна ділянка з кадастровим номером :05:028:0138 повністю розташовані на каналі рукава Козинка.

Щодо обґрунтування позову в частині незаконності передачі спірних земельних ділянок у власність, в зв`язку з тим, що виконавчий комітет при прийнятті оспорюваного рішення перевищив свої повноваження, суд вважає, що оскаржуване рішення прийняте виконавчим комітетом Козинської селищної ради 29 травня 2003 року в порушення вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яким визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Щодо повноважень прокурора на подачу позову, то суд зазначає наступне.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Відповідно до ст.131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999 року, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99, поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Одночасно у відповідності до вищевказаного рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 в основі поняття «інтереси держави» завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств, з часткою державної власності в статутному фонді. Проте, держава, може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Виключність випадку звернення прокурора з даною позовною заявою зумовлена потребою захистити інтереси держави, оскільки внаслідок прийняття виконавчим комітетом Козинської селищної ради спірного рішення, інші громадяни, які не є власниками вказаних земельних ділянок, втратили доступ до берега річки, порушено їх право на відпочинок та вільне користування природними ресурсами р. Дніпро, а розташування житлових будинків безпосередньо на березі річки завдаватиме шкоду навколишньому природному середовищу і призведе до порушення права громадян на вільне користування природним довкіллям і водним ресурсом р. Дніпро.

Водночас, Козинська селищна рада не використала надані їй законом повноваження щодо контролю за діяльністю виконавчого комітету ради, не вжила жодних заходів щодо захисту інтересів територіальної громади, не скасувала незаконне рішення виконавчого комітету у відповідності до повноважень, наданих їй п.15 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не звернулась самостійно до суду за захистом порушеного права територіальної громади. Вказані обставини свідчать про неналежне здійснення Козинською селищною радою своїх захисту інтересів територіальної громади.

Вказане вище відповідно до ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» стали підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову в інтересах територіальної громади смт. Козин.

Крім того, позовна заява про витребування земель водного фонду із приватної власності, безумовно становить суспільний інтерес, зокрема у збереженні відданого фонду, тому суд приходить до висновку, що прокурор мав право звернутись до суду для захисту відповідних інтересів держави.

Статтями 13 та 14 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу, від його імені права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року (тут та далі використовуються нормативно правові акти, чинні на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на, зокрема, землі водного фонду.

Віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення.

Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення (ч. 3, ч. 4 ст. 2 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року).

Статтею 4 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року закріплено, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Суб`єктами права державної власності на землю виступають обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

Не можуть передаватись у колективну та приватну власність: землі водного фонду, за винятком невеликих (до 3 гектарів) ділянок водойм і боліт, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств (абз. 5 ч.6 ст. 4 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року).

Згідно ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року до земель водного фонду належать землі, зайняті ріками, озерами, водоймами, болотами, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами, а також землі, виділені по берегах водойм під смуги відведення.

На землях водного фонду забороняється будь-яка діяльність, що суперечить їх цільовому призначенню (ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року).

Згідно ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

З метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів (ст. 88 Водного кодексу України).

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон і режимів ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486, визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.

Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води.

Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21.05.2014 у справі № 6-14сц 14 та від 22.04.2015 у справі № 6-52цс15.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та огородництво; 2) зберігання та застосування пестицидів і добрив; 3) влаштування літніх таборів для худоби; 4) будівництво будь яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; 5) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; 6) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо (ст. 89 Водного кодексу України).

Встановлено, що спірні земельні ділянки розташовані у прибережній захисній смузі р. Дніпро, що підтверджується матеріалами накладення земельної ділянки складеними ТОВ «ГЕОБУДЛІДЕР», Центральною геофізичною обсерваторією.

Суд не приймає заперечення відповідача, що вказаним листом та графічними матеріалами не підтверджується розташування спірної земельної ділянки у прибережній смузі, оскільки вказані докази є достатні та допустимі щодо підтвердження розташування об`єкту нерухомості на місцевості у прибереженій захисній смузі біля рукава Козинка, як складової частини Дніпра. Доводи відповідача, що на момент завтвердження Детального плану, земельна ділянка перебувала у приватній власності і була передбачена під засипку з метою використання за призначенням встановлених судом висновку не спростовують.

Таким чином, враховуючи, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 15/330 від 29.05.2003 року, порушено норми земельного та водного законодавства, щодо передачі земельних ділянок, вказане рішення визнане підлягає визнанню недійсним.

Щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхлом витребування земельних ділянок, як способу відновлення порушеного права, застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові №487/10128/14-ц від 12.05.2019 зазначає на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тому, суд приходить до висновку, що в даному випадку, прокурором заявлено негаторний позов, на позовні вимоги якого не поширюється строк позовної давності.

Щодо правомірності втручання у право власності відповідача.

Усунення перешкод територіальній громаді смт. Козин у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірними земельними ділянками переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірних земельних ділянок, а саме належністі їх до земель водного фонду.

Як зазначено у постанові ВП Верховного Суду №487/10128/14-ц від 12.06.2019, у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

Суспільний інтерес у поверненні спірних земельних ділянок територіальній громаді спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення та їх передання у власність з метою житлового будівництва.

Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.

За обставин цієї справи встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності зацікавлених у набутті у приватну власність спірної земельної ділянки. На думку суду, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, розташованої повністю в прибережній захисній смузі, яка визачена у 100 метрів ОСОБА_1 не могла не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, відповідачі могли і повинні була знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню понесені прокурором судові витрати.

Керуючись ст. ст.1, 4, 12, 56, 57, 77, 80, 81, 197, 200, 263-266 ЦПК України, відповідно до ст.ст.4,5,16,21,203,215, 256-267 321, 328, 373, 388, 392 ЦК України, ст.ст.2,4,79 ЗК УРСР, ст.ст.88, 89, 91 Водного Кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади смт. Козин Обухівського району Київської області задовольнити.

Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №15/330 від 29.05.2003 року «Про надання і передачу в приватну власність земельної ділянки» про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,1010 га. для ведення особистого селянського господарства.

Усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою смт.Козин Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою кадастровий номер :05:028:0138 площею 0,1010 га шляхом її витребування (повернення) територіальній громаді смт.Козин Обухівського району Київської області з незаконного володіня ОСОБА_1 .

Стягнути з Козинської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Київської областної прокуратури судові витрати в розмірі 1528 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 17.12.2020 року.

Суддя Т.В. Проць