ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року м. Чернівці

справа № 718/1632/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Половінкіної Н.Ю., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 листопада 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Олексюк Т.І.),

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2. , звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014 року, у справі № 725/4151/14-ц частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 71000 грн., 4703,82 грн. інфляційних втрат, 4376,71грн. 3% річних та 28950 грн. пені. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 посилався на те, що відповідач отримав у нього в позику 71000 грн. на строк 14 днів, що підтверджується розпискою від 11.06.2012р., однак кошти в установлений строк не повернув, у результаті чого утворилась заборгованість.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05.11.2014р. рішення Першотравневого суду м. Чернівці від 18.09.2014р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2015року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014р. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05.11.2014р. залишено без змін.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/86/20

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15.12.2016р. апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка не брала участі у розгляді справи, задоволено; рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018р. (справа №725/4151/14-ц, провадження № 61-17398св18) касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15.12.2016р. скасовано; рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014р. у залишено в силі.

Відповідно до рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014року, яке набрало законної сили 24.10.2019року, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_3 заборгованість на загальну суму 109030,53грн.

Однак, в період з січня 2013 року по квітень 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 63000 грн. в рахунок погашення боргу по розписці від 11.06.2012 року, про що свідчить розписка ОСОБА_3 від 19.04.2014 року.

Про вказану обставину не повідомив суд, ввівши у такий спосіб суд в оману, внаслідок чого відбулось подвійне стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , тому останній звернувся до Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001874. Відповідно до Висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ від 16.04.2016 року № 686-К підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 19 квітня 2014 року виконаний ОСОБА_3 .

Отже, за таких обставин ОСОБА_3 безпідставно набув у власність грошові кошти в сумі 63000 грн., які підлягають поверненню ОСОБА_1 , тому просив позов задовольнити, стягнути з відповідача вказану суму кошів та судові витрати: 768,40 грн. судового збору та 10015,20грн. витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скарги мотивує тим, що в період з січня 2013 року по квітень 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 63000 грн. в рахунок погашення боргу по розписці від 11.06.2012 року, про що свідчить розписка ОСОБА_3 від 19.04.2014 року, копія якої міститься в матеріалах справи, яка є належним доказом отримання грошових кошів.

Крім того, до позовної заяви, було додано належним чином завірену копію висновку експерта, яким підтверджено, що підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 19 квітня 2014 року виконаний ОСОБА_3 ..

Факт безпідставного набуття у власність грошових коштів в сумі 63000 гривень підтверджено належними та допустимими доказами, що залишено поза увагою судом першої інстанції.

Також судом першої інстанції не надано належної оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі окремо та не мотивовано відхилення доказів. Належним чином не з`ясовано обґрунтування позовних вимог, що стало підставою для неправильного вирішення справи.

Просить скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 листопада 2019 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_3 безпідставно набуті у власність грошові коши в сумі 63000 гривень, та понесені позивачем судові витрати.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 11.06. 2012 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики, та є правовою підставою для набуття, збереження майна, що виключає можливість для стягнення безпідставно набутих коштів. Не встановлено наявності подвійного стягнення заборгованості на виконання зобов`язань позивача.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з`ясованих обставинах, правильно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики частково задоволено, стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 71000грн., 4703,82грн. інфляційних втрат, 4376,71грн. 3% річних та 28950грн. пені.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05.11.2014 року рішення Першотравневого суду м. Чернівці від 18.09.2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2015 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05.11.2014 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка не брала участі у розгляді справи, задоволено; рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року (справа №725/4151/14-ц, провадження № 61-17398св18) касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15.12.2016 року скасовано; рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014року залишено в силі.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.09.2014 року, яке набрало законної сили 24.10.2019 року, з позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 заборгованість в загальній сумі 109030,53грн.

Відповідно до частин четвертої-п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь і самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлене законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними та об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Отже, встановлені судами в межах справи №725/4151/14-ц фактичні обставини щодо сторін не підлягають перевірці чи доказуванню в межах справи, що переглядається.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення безпідставно набутих коштів, оскільки між сторонами склалися договірні відносини по договору позики, наявність чи відсутність самого факту отримання чи не отримання коштів, згідно розписки ОСОБА_3 від 19 квітня 2014 року, в даному випадку не може слугувати підставою для застосування статті 1212 ЦК України.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про подвійне стягнення суми боргу, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання рішення суду від 18 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 24 жовтня 2019 року.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на наявність копії розписки ОСОБА_3 від 19.04.2014 року (а.а.29), що є належним доказом отримання останнім грошових коштів, однак колегія суддів не погоджується з даним твердження, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 8 розділу 10 Правил засвідчення копій документів, визначені Національним стандартом України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затверджених наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55, вбачається, що копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій». У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. На лицьовому боці у верхньому правому куті аркуша документа проставляється відмітка «Копія».

Вказаним вимогам дана копія розписки не відповідає, що спростовує доводи апелянта про наявність належним чином завіреної копії розписки ОСОБА_3 від 19 квітня 2014 року, оригінал якої знаходиться у матеріалах КП №0001874 у Шевченківському ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області.

Судом встановлено, що 16 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області про вчинення кримінального правопорушення, відповідні відомості внесені до ЄРДР 17.06.2015 року.

Відповідно до висновку експерта №686-К від 13.06.2016 року, яка проведена в рамках зазначеного кримінального провадження, Чернівецьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 19.04.2014 року виконаний ОСОБА_3 .

Згідно з статтею 57 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків письмових доказів, речових доказів, висновків експерта.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На виконання зазначених вимог процесуального закону та відповідно до пункту 8 розділу 10 Правил засвідчення копій документів, копія висновку експерта №686-К від 13.06.2016 року не є належним доказом у даній справі.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі окремо та не мотивовано відхилення доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 січня 2020 року.

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: Н.Ю. Половінкіна

І.Б. Перепелюк