Справа № 326/981/19
Провадження № 2/326/11/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Приморськ

Приморський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Каряки Д.О.,

при секретарі Бородай А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договором позики в сумі 340 313,21 грн., що в доларовому еквіваленті становить 13 000 доларів США та судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, вказавши, що 24.08.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, та відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 13 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 01.07.2019 становить 340 313,21 грн., з зобов`язанням повернення до 30.09.2018. Проте в установлений договором строк та до теперішнього часу відповідач не повернув суму позики.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, заперечували проти позову за викладеними у відзові на позовну заяву, та пояснили, що відповідач написав розписку під примусом 24.08.2018 із застосуванням до нього погроз щодо фізичної розправи над ним з боку позивачки та її двох синів, які перестріли його у полі, перегородили шлях автомобілем та змусили написати розписку. 05.09.2018 вони вимагали повернення боргу по розписці із застосуванням фізичної сили до нього. У тексті самої розписки по позиці від 24.08.2018 відсутнє посилання на сам договір позики, відсутність договору позики та посилання на нього у тексті розписки викликає відповідні протиріччя, стосовно реального характеру укладення такого договору й факту передачі грошової суми відповідачу.

Заслухавши сторони, допитавши свідків та вивчивши докази по справі, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.08.2018 ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_1 позику в сумі 13 000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 30.09.2018, про що написав розписку, яка підписана ним (а.с.6).

Згідно з висновком спеціаліста № 98Єс від 07.09.2018 ОСОБА_3 було спричинено не менш ніж одного удару травматичного впливу в ділянку обличчя (а.с.35).

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він є чоловіком позивачки. В кінці серпня 2018 року він був присутнім при передачі його дружиною ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 13 000 доларів США ОСОБА_3 , про що він написав розписку на терасі їх будинку.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що він є сином позивачки, надав аналогічні пояснення свідка ОСОБА_5 , та підтвердив, що він був присутній, коли його мати ОСОБА_1 передавала грошові кошти ОСОБА_3 , про що він написав розписку на терасі їх будинку.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що в кінці серпня 2018 року він їхав на машині та побачив між селами Дмитрівка та Новопавлівка, на дорозі спілкувались позивачка та відповідач.

Факт того, що розписка була написана ОСОБА_3 власноруч, відповідачем не оспорювався.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Так, як зазначено у Постанові ВСУ письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити в грошовому зобов`язання грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В Листі Верховного Суду України від 01.03.2015 «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014 року зазначено: «Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютного платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання, є національна валюта України - гривня. Отже у національній валюті України підлягають обчисленню та стягненню й інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України».

Вищевказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 встановлено, що згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим, при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземною валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Позивачем еквівалент суми боргу був врахований за офіційним курсом іноземних валют Національного Банку України на день складання позовної заяви - 01.07.2019. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1672цс16.

Так судом встановлено, що 24.08.2018 відповідач написав розписку про отримання від позивача позики в сумі 13 000 доларів США, яку він зобов`язується повернути до 30.09.2018. В тексті розписки містяться як відомості про отримання грошових коштів, так і обов`язок їх повернути у визначений строк, суд вважає доведеним факт отримання коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_1 та укладення договору позики.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача на те, що розписку про отримання грошових коштів він написав під примусом з боку позивача та її синів, оскільки цей факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

Також відповідач на час розгляду справи не скористався і своїм правом оспорювання договору позики в судовому порядку на підставі ст. 231 ЦК України або іншій підставі, передбаченої ЦК України.

За таких обставин, враховуючи визначену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, у суду немає підстав вважати договір позики недійсним або неукладеним.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання, сума позики ним досі не повернута, в судовому засіданні не здобуто жодних доказів того, що він підписував розписку про надання позики під примусом, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту. Тому є підстави для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягується судовий збір в сумі 3 403, 13 коп. сплачений за подачу позовної заяви (а.с.1).

На підставі ст.ст. 526, 530, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 9, 10, 12, 18, 141, 263-265, 353, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (паспорт НОМЕР_1 , ІПН - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (паспорт НОМЕР_3 , ІПН - НОМЕР_4 ) заборгованість за договором позики в сумі 340 313 (триста сорок тисяч триста тринадцять) грн. 21 коп., судові витрати в розмірі 3 403 (три тисячі чотириста три) грн. 13 коп.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 30.01.2020 року.

Суддя: Д.О. Каряка

Копія вірна: суддя Д.О. Каряка

21.01.20