Провадження № 22-ц/810/1132/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2020 року, січня місяця, 22-го дня, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, третя особа приватний нотаріус Лисичанського міського нотаріального округу Жихар Валерій Миколайович, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, третя особа приватний нотаріус Лисичанського міського нотаріального округу Жихар В.М. В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент смерті останній належала квартира АДРЕСА_1 та 7 га землі. Сторони по справі є рідними братом та сестрою, а тому є спадкоємцями першої черги після смерті матері. Однак після смерті матері відповідачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та не зазначила, що крім неї є ще один спадкоємець, а саме позивач, який є особою з інвалідністю ІІ групи та не має змоги пересуватись. Просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 січня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Жихарем В.М. на ім`я ОСОБА_5 на спадкове майно, яке складається з будинку, розташованому за адресою по АДРЕСА_2 . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.01.2018 року, виданого приватним нотаріусом Жихарем В.М. на ім`я ОСОБА_5 на землю площею 7 га.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 04 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати повністю рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 листопада 2019 року, та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до правил ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що встановив по справі певні обставини, а саме що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , про що 13 липня 2017 р. було складено актовий запис № 867, свідоцтво про смерть видане Лисичанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. На момент смерті ОСОБА_4 спадкоємців з нею за місцем проживання зареєстровано не було. 30 серпня 2017 р. відповідачка звернулась до приватного нотаріуса Лисичанського міського нотаріального округу Жихар Н.П. з заявою про прийняття спадщини за законом, що залишилась після смерті її матері ОСОБА_4 та 26 січня 2018 р. отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: на квартиру АДРЕСА_3 , що АДРЕСА_4 25/100 АДРЕСА_5 , з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 ; на земельну ділянку, загальною площею 5,4213 га, розташованої на території Малорязанцівської селищної ради, за межами населених пунктів, земельна ділянка № 67,2, Попаснянського району Луганської області. Також суд встановив що позивач до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 не звертався. За таких обставин суд дійшов до висновків, що оскільки позивач не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та не отримував відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, інші передбачені законом підстави вважати його таким, що прийняв спадщину є відсутніми, права позивача щодо видачі спірних свідоцтв про право на спадщину відповідачці не порушені, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, адже до них він дійшов з дотриманням норм процесуального та матеріального права, з належним врахуванням усіх обставин справи що підлягали вивченню та оцінці. Відповідно до правил частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Адже відповідно до приписів ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( ст. 1218 ЦК України). Як передбачено статтею 1268 ч.1, 3, 4 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст. 67 Закону України Про нотаріат свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Між тим, як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 13 липня 2017 року було складено актовий запис № 867, свідоцтво про смерть видане Лисичанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області (а.с.44). 26 січня 2018 р. ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: на квартиру АДРЕСА_3 , що АДРЕСА_4 25/100 АДРЕСА_5 , з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 ; на земельну ділянку, загальною площею 5,4213 га, розташованої на території Малорязанцівської селищної ради, за межами населених пунктів, земельна ділянка № 67,2, Попаснянського району Луганської області (а.с.22). Позивач до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 не звертався ні протягом 6 місяців з моменту відкриття спадщини, ні у подальшому. Він не є позбавленим права подати заяву до нотаріуса про прийняття спадщини і після спливу строку, звернутись до суду із заявою про надання додаткового строку для вступу у спадщину, вказавши у заяві причини пропуску строку.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права. Порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб може бути самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними (постанова ВС від 11.12.2019 у справі № 414/811/17), проте оскільки відповідач так і не звернувся ні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, ні до суду про надання додаткового строку для вступу у спадщину то відповідно суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину є врегульованим статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. По зазначеній справі порушення спадкових прав позивача видачею відповідачу свідоцтв про право на спадщину за законом не доведено, свої права він своєчасно та належним способом ще не заявив, а отже немає підстав для висновків про те, що було допущено порушення його прав у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину. Твердження апелянта про поганий стан здоров`я ОСОБА_1 , його прикутість до ліжка, відсутність можливості самостійно пересуватись самі по собі не свідчать про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва, при вчиненні нотаріальних дій нотаріус не порушив правил їх вчинення що є зазначеними у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкування здійснювалось за законом, а отже «при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва», «свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків». Між тим, ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини до нотаріуса не подавав. У п.5.5.-5.6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дійсно передбачено що «нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини», проте ці обов`язки покладені на нотаріуса «при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом» а не при оформленні свідоцтва про спадкування за законом.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 січня 2020 року.

Головуючий

Судді