Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 757/12964/15-ц

провадження № 61-10884св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Печерська районна у місті Києві державна адміністрація,

треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року у складі судді Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування розпорядження про зняття з квартирного обліку.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст вимог заяви

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС України), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування розпорядження про зняття з квартирного обліку.

Заява мотивована тим, що вказаним судовим рішенням відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про скасування розпорядження державної адміністрації про зняття його та членів його родини з квартирного обліку за місцем реєстрації. Відмовляючи у позові, суд виходив із того, що підставою зняття з обліку його та членів його родини було встановлення факту подання ним недостовірних відомостей про його постійне місце проживання, які стали підставою для взяття на облік. Оскаржуючи таке рішення, він не підтвердив належними і допустимими доказами підстави позову щодо незаконності дій відповідача при знятті його та членів його родини з квартирного обліку у відповідності до положень пункту 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР та Української республіканської ради профспілок від 11 грудня 1984 року.

Вказував, що підставами перегляду судового рішення є істотні для справи обставини, які полягають у наступному. У листопаді 2017 року він звернувся до Конституційного Суду України із конституційною скаргою щодо перевірки на відповідність Конституції України положень пункту 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, яка йому повернута. Не погодившись із цим він 16 січня 2018 року звернувся до Конституційного Суду України з проханням розглянути його скаргу у колегії, проте виконуючий обов`язки голови Суду листом від 05 лютого 2018 року роз`яснив йому, що згідно вимог статей 55, 56 Закону України «Про Конституційний Суд України» об`єктом конституційної скарги може бути лише закон України чи його окремі положення. Враховуючи, що суд при ухваленні 13 червня 2016 року рішення у вказаній справі, керувався положеннями Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, а не законами, то це позбавляє його права звернутися із відповідною скаргою до Конституційного Суду України. Вважає, що із прийняттям Закону України «Про Конституційний Суд України», який набрав чинності 03 серпня 2017 року, постановлення судових рішень має відбуватися виключно на підставі Закону України, а не іншого підзаконного акту. Отже, зі зміною зазначеного закону змінилися і підстави прийняття судових рішень, що в даному випадку треба вважати нововиявленою обставиною.

Посилаючись на дану обставину як на нововиявлену, позивач просив переглянути рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року, скасувати його та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, заява ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами залишена без задоволення.

Ухвала місцевого суду, з якою погодився суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що обставини, на які посилається заявник в обґрунтування перегляду судового рішення, не є нововиявленими обставинами і відповідно не впливають на законність постановленого рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року та не спростовують його висновків, а тому згідно із частиною першою статті 362 ЦПК України відсутні підстави для задоволення заяви про перегляд судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу і рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Печерського районного суду м. Києва.

23 липня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду про те, що вказані ним у заяві обставини, а саме факт зміни Закону України «Про Конституційний Суд України», не є нововиявленими є хибними. Вважає, що рішення суду має бути обґрунтоване посиланням на закон, однак суди проігнорували факт ухвалення судового рішення на основі підзаконного акта, а не закону, що порушує його конституційне право на звернення із конституційною скаргою до Конституційного Суду України.

Доводи інших учасників справи

У липні 2019 року представник МВС України надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили і оцінили обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому оскаржувані позивачем рішення є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: МВС України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття позивача та членів його родини з квартирного обліку за місцем реєстрації.

Вказане рішення суду залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року.

Оскаржуваним розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 03 грудня 2013 року було затверджено спільне рішення адміністрації та центральної житлової комісії МВС України від 16 грудня 2009 про зняття з квартирного обліку деяких працівників МВС України та членів їх родин, в тому числі ОСОБА_1 та членів його родини. Підставою для зняття позивача з обліку було встановлення порушень позивачем пунктів 5, 26 та 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР та Укрпрофспілки від 11 грудня 1984 року, а саме: подання ОСОБА_1 недостовірних відомостей щодо його постійного місця проживання, які стали підставою для взяття на облік.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Правєдная проти Росії» від 18 листопада 2004 року зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості надати цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Отже, істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у вказаній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.

Неналежне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і неподання суду усіх доказів, збирання нових доказів після розгляду справи на думку колегії суддів не є нововиявленими обставинами, а тому і не можуть тягнути за собою перегляд судового рішення з зазначених підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлена відсутність підстав для перегляду вказаного рішення за нововиявленими обставинами з огляду на те, що факт зміни законодавства, зокрема набрання чинності Законом України «Про Конституційний Суд України» не є нововиявленою обставиною щодо вказаної справи.

З вказаним висновком колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Доводи про те, що вказані ОСОБА_1 у заяві обставини, а саме факт зміни Закону України «Про Конституційний Суд України», є нововиявленими не ґрунтуються на законі.

Факт зміни законодавства не відноситься до жодної з підстав, передбачених частиною другою статті 423 ЦПК України для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами.

Доводи про те, що рішення суду має бути обґрунтоване виключно посиланням на закон, а не на підзаконний акт, безпідставні та суперечать закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Аналогічні положення містить стаття 10 ЦПК України в редакції на даний час.

Отже, процесуальний закон визначає право суду застосовувати не тільки закони а й підзаконні нормативні акти, а відтак суди правильно застосували Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, які діють на території України відповідно до пункту 1 розділу ХV Перехідних положень Конституції України, згідно якого закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Доводи скарги про те, що ухвалення такого рішення порушує конституційне право ОСОБА_1 на звернення із конституційною скаргою до Конституційного Суду України не пов`язані із можливістю перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи заяву ОСОБА_1 повно та всебічно дослідили і оцінили обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права у справі.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2019 та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська