Справа № 182/3713/20
Провадження № 2/0182/1965/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.12.2020 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Свої вимоги мотивує тим, що 29 вересня 1999 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 , який вони зареєстрували у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (актовий запис № 618) та після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ». В період зареєстрованого шлюбу, а саме - 25 травня 2002 року - вони з відповідачкою за спільні гроші придбали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу було оформлено на ім`я дружини. Сімейне життя з відповідачкою не склалося та, на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року, було розірвано. Тому, оскільки вищевказана квартира була придбана в період шлюбу, вважає, що вона є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу, шляхом визнання за ним Ѕ частини на вищевказане майно.

Згідно із вимогами ч.6 ст.187 ЦПК України, суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 06 серпня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, відповідно до якої ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.17-18).

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.21), скористалась своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України та 26 листопада 2020 року на адресу суду надала пояснення, згідно яких зазначила наступне. В період шлюбу вони, дійсно, придбали квартиру АДРЕСА_3 . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з нею та перебувають на її утриманні. Позивач сплачує аліменти, однак, їх розмірі не є достатнім для повноцінного фізичного та духовного розвитку дитини, тому вважає, що її частка у спільному майні подружжя має бути збільшена до 2/3 частини, з урахуванням інтересів дітей. Крім цього, всі витрати по утриманню квартири з січня 2018 року вона несе самостійно. Тому, на підставі вищевикладеного, проти задоволення позову заперечує та просить суд відмовити у визнанні 1/2 частини права власності на квартиру (а.с.22).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини стосовно поділу майна, що було набуте ними у шлюбі.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які, згідно із законом, не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Частиною 1 ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз`яснень, наданих у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як встановлено судом, 29 вересня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне ОСОБА_5 ) зареєстрували шлюб, який, на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року, було розірвано (а.с.5-7). За час спільного життя подружжя придбало за спільні кошти квартиру АДРЕСА_3 . Відповідно до довідки № 479, виданої 17 квітня 2020 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», станом на 31 грудня 2012 року право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковою Н.В. (а.с.8).

Таким чином, оскільки сторони в добровільному порядку не можуть домовитися про частки у майні, що є їх спільною сумісною власністю, поділ майна за взаємною згодою не відбувся та майнові права й обов`язки подружжя не були визначені. Тому, враховуючи, що спірна нерухомість була придбана подружжям за час спільного проживання у шлюбі та ведення сумісного господарства, за відсутності шлюбного договору між ними, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, та є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

За таких обставин, на підставі викладеного та з урахуванням положень ч.1 ст.70 СК України, суд вважає, що квартира АДРЕСА_3 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказане майно придбано в період шлюбу та за спільні кошти, а тому підлягає поділу у відповідності до ст.70 СК України, шляхом визнання за кожним по 1/2 частині на вищевказане майно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.60, 63, 69-71 СК України, ст.ст.4, 12, 13, 141, 206, 263, 265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 об`єктом

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського Апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал