Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 757/40591/17

провадження № 61-48455св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний банк України,

третя особа - Корпоративний недержавний пенсійний фонд Національного банку України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України про відшкодування шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідно до вимог частини третьої статті 2 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» 11 жовтня 2013 року між ним та дирекцією з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, що діяла від імені Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України на підставі договору про адміністрування фонду від 27 грудня 2007 року № 2/2, укладений пенсійний контракт № 109-Ф.

Відповідно до умов контракту його предметом є здійснення фондом недержавного пенсійного забезпечення учасника фонду, у свою чергу, учасник фонду має право вимагати від адміністратора виконання умов, пов`язаних з недержавним пенсійним забезпеченням учасника Фонду, передбачених цим контрактом та пенсійною схемою № 1, вимагати від адміністратора відшкодування в установленому порядку збитків, завданих унаслідок порушення законодавства України та умов контракту.

Незаконне використання відповідачем пенсійних активів Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України на цілі, не передбачені Законом України «Про недержавне пенсійне забезпечення», спричинило зменшення чистої вартості активів корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Станом на 01 січня 2015 року на його індивідуальному пенсійному рахунку № 77906917 обліковувалися кошти у сумі 97 405,21 грн, проте станом на 01 січня 2016 року сума належних пенсійних коштів, що обліковуються на його рахунку, зменшилася до 64 968,26 грн.

Порушення протягом 2015 року Національним банком України як особою, яка здійснює діяльність з управління активами Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, вимог законодавства щодо недержавного пенсійного забезпечення в частині використання пенсійних активів, до складу яких входять належні йому пенсійні кошти, передані в управління, та управління такими пенсійними активами призвело до зменшення чистої вартості активів фонду, чистої вартості одиниці пенсійних активів фонду та, як наслідок, до зменшення суми належних йому пенсійних коштів, у результаті чого за період з 01 січня 2015 року до 01 січня 2016 року він зазнав майнової шкоди у розмірі 32 436,95 грн.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 15, 16, 22, 316, 321, 286, 387, 1166 ЦК України, просив зобов`язати відповідача відшкодувати завдану йому за період з 01 січня 2015 року до 01 січня 2016 року майнову шкоду у розмірі 32 436,95 грн шляхом збільшення пенсійних коштів, що обліковуються на індивідуальному пенсійному рахунку № 77906917 у Корпоративному недержавному пенсійному фонді Національного банку України.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог. Суди виходили із того, що у позивача відсутнє право на відшкодування збитків, оскільки їх не може бути завдано внаслідок переоцінки активів пенсійного фонду, так як різниця вартості активів, яка утворилася в результаті їх переоцінки, не є збитками.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволення його позовних вимог, не врахували, що майно, яке передане ним в управління Національного банку України, є належні йому пенсійні кошти, які обліковуються на його індивідуальному пенсійному рахунку відповідно до вимог Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» та є його власністю, а відповідач, втративши в результаті своєї діяльності як управителя коштами фонду частину належного йому майна, порушив обов`язок щодо збереження переданого йому в управління майна, а тому зобов`язаний відшкодувати нанесену майнову шкоду у сумі втрачених ним грошових коштів, переданих в управління.

Зазначав, що суд, відмовляючи у задоволенні позову, не взяв до уваги наявність усіх складових, необхідних для стягнення з відповідача шкоди, таких як: наявність шкоди, протиправність дій, наявність вини, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та нанесеною йому шкодою.

Посилався на те, що на зменшення суми належних йому пенсійних коштів, що обліковувались на його індивідуальному пенсійному рахунку станом на 01 січня 2016 року, безпосередньо вплинуло порушення Національним банком України як управителем та адміністратором створеного ним корпоративного недержавного пенсійного фонду вимог чинного законодавства, а саме: здійснення 09 листопада 2015 року уцінки акцій, що є активами фонду; незаконне використання Національним банком України пенсійних активів корпоративного недержавного пенсійного фонду на цілі, не передбачені статтею 48 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення»; порушення статті 47 вказаного Закону щодо складу активів пенсійного фонду; порушення відповідачем як управителем фонду принципів здійснення недержавного пенсійного забезпечення.

Порушення відповідачем зазначених вище вимог законодавства України про недержавне пенсійне забезпечення призвело до виникнення збитку від інвестування активів фонду на кінець 2015 року в сумі 518 787 287,66 грн та зменшення чистої вартості активів фонду за результатами 2015 року на 607 329 547,08 грн, що призвело до зменшення суми належних йому на праві власності пенсійних коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, суди помилково керувались статтями 22, 623 ЦК України та не застосували статті 16, 1166 ЦК України.

Враховуючи, що спірні правовідносини є за своїм правовим змістом подібними до правовідносин з управління майном в частині обов`язку управителя щодо збереження та примноження майна, переданого в управління та відповідальність за порушення цього обов`язку, суди мали застосувати відповідні норми ЦК України, а саме: статті 1030, 1034, 1043, 1044 ЦК України.

Суди не спростували його доводи щодо позбавлення його права власності на належні йому пенсійні кошти та не застосували закон, який би обґрунтовував правомірність такого позбавлення.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У квітні 2019 року Національний банк України та Корпоративний недержавний пенсійний фонд Національного банку України подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О. відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2020 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Луспеника Д. Д., Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У період з 31 травня 2012 року до 13 листопада 2013 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Національним банком України.

Національний банк України, керуючись Законом України від 09 вересня 2003 року № 1057-ІУ «Про недержавне пенсійне забезпечення», перераховував на рахунок Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України пенсійні внески за власний рахунок на користь ОСОБА_1 (пенсійні внески сплачувались не за рахунок заробітної плати працівника), як додаткові трудові заохочення, та з метою забезпечення додаткових до загальнообов`язкового державного пенсійного страхування пенсійних виплат. Додаткове недержавне пенсійне забезпечення носить добровільний характер (за власною згодою працівників відповідача).

28 грудня 2007 року між Національним банком України як вкладником-роботодавцем та Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України укладений пенсійний контракт № D:1 з метою врегулювання відносин, пов`язаних із здійсненням відповідачем пенсійних внесків (відрахувань) на користь своїх працівників.

11 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та дирекцією з управління діяльністю Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, що діяла від імені Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України на підставі договору про адміністрування фонду від 27 грудня 2007 року № 2/2 укладений пенсійний контракт № 109-Ф.

Предметом вказаного контракту є здійснення фондом недержавного пенсійного забезпечення учасника фонду (пункт 2.1 контракту).

Пунктом 2.2 контракту передбачено, що вкладник Фонду сплачує пенсійні внески відповідно до законодавства України, пенсійної схеми № 1 та цього контракту.

У пункті 2.4 контракту визначено, що пенсійні кошти, що облікуються на індивідуальному пенсійному рахунку учасника фонду, можуть бути отримані таким учасником Фонду у вигляді пенсійної виплати на умовах та у порядку, встановлених Законом України «Про недержавне пенсійне забезпечення».

Національний банк України (вкладник-роботодавець) у період з 31 травня 2012 року до 13 листопада 2013 року здійснював перерахування пенсійних внесків на користь позивача, а позивач, починаючи з 11 жовтня 2013 року, здійснював перерахування пенсійних внесків на рахунок Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із необґрунтованості позову.

Суди попередніх інстанцій вказували на те, що за період з 01 січня 2015 року до 01 січня 2016 року кількість накопичених одиниць на пенсійному рахунку позивача не змінилася та становить 27421,76686, зниження чистої вартості активів (з 01 січня 2015 року чиста вартість одиниці пенсійних активів дорівнювала 3.65652 , а з 01 січня 2016 року - 2.64317) спричинило здешевлення пенсійних активів позивача, проте це не є підставою для відшкодування шкоди, а пенсійний контракт не є договором управління майном у розумінні статті 1029 ЦК України.

При цьому суди здійснили детальний аналіз діяльності Національного банку України як адміністратора Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України з управління активами фонду.

Колегія суддів не може погодитися з мотивами відмови у задоволенні позову з огляду на таке.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв`язок між цими діями та наслідками.

Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав і законних інтересів іншої особи. Майнова шкода, грошовим виразом якої є збитки, поділяється на реальну шкоду, якою є витрати на відновлення порушеного права у зв`язку з втратою та пошкодженням майна, а також упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (стаття 22 ЦК України).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та наслідками полягає в тому, що шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки, тобто не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний зв`язок).

Вина, тобто психічне ставлення особи до вчиненого нею протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння, можлива у формі умислу або необережності.

Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає.

Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов`язку її передбачити.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Тлумачення статей 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок дій Національного банку України як особи, яка здійснює управління активами Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, пов`язаних зі здійсненням інвестування пенсійних активів йому завдано майнову шкоду (збитки) у вигляді різниці між чистою вартістю одиниці пенсійних активів станом на 01 січня 2015 року та станом на 01 січня 2016 року.

Відповідно до пункту 3.2.7 пенсійного контракту від 11 жовтня 2013 року № 109-Ф вкладник має право вимагати від адміністратора відшкодування в установленому законодавством порядку збитків, завданих унаслідок порушення законодавства України та умов контракту.

Пунктом 6 пенсійного контракту від 11 жовтня 2013 року № 109-Ф передбачені обов`язки адміністратора (здійснювати недержавне пенсійне забезпечення, ведення персоніфікованого обліку, приймання пенсійних внесків, облік пенсійних коштів та ін.).

У разі невиконання однією із сторін вимог цього контракту та пенсійної схеми № 1 винна сторона відшкодовує збитки, завдані іншій стороні внаслідок такого невиконання (пункт 12.1 пенсійного контракту від 11 жовтня 2013 року № 109-Ф).

Оскільки позивач не довів наявності усіх елементів правопорушення, що є необхідною передумовою для притягнення особи до цивільної відповідальності, зокрема, він не вказав, які конкретні дії чи бездіяльність відповідача призвели до порушення саме його майнових прав, та не довів, що різниця вартості пенсійних активів станом на 01 січня 2015 року та станом на 01 січня 2016 року є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене, касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину судових рішень з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Ю. В. Черняк