Справа № 463/155/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/2981/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року в складі судді Леньо С.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про визнання частково недійсним договору страхування, стягнення страхового відшкодування, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені,-

встановила:

У січні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про визнання частково недійсним договору страхування, стягнення страхового відшкодування, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені.

Вимоги обґрунтовував тим, що 13.11.2014 р. між сторонами укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 003467, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим транспортним засобом SAAB 9-3, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та застрахованим додатковим обладнанням до нього. Протягом періоду страхування, а саме 03.03.2015р., транспортний засіб було викрадено, що є одним із ризиків договору страхування. У встановленому договором порядку повідомив відповідача про настання страхового випадку та подав відповідну заяву про виплату страхового відшкодування, однак 16.07.2015 р. відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування мотивуючи тим, що ключі від автомобіля, які вилучені правоохоронними органами, не є оригінальними, крім цього позивач надав неправдиві відомості про дату вилучення таких ключів, а також, що під час укладення договору страхування позивач повідомив неправдиві відомості щодо наявності на автомобілі сигналізації та про минулі страхові події.

Такі причини відмови у виплаті страхового відшкодування вважає незаконними, оскільки відомості про дату вилучення ключів у кримінальному провадженні не стосуються предмета договору та страхового випадку. Що стосується оригінальності ключів, такі ним отримані від попереднього власника - фізичної особи, і саме ці ключі були під час огляду транспортного засобу перед укладенням договору страхування. Крім того, на момент укладення договору транспортний засіб був обладнаний електронною системою захисту - імобілайзером, який вміщений у ключ транспортного засобу і не має інших брилків. Що стосується відсутності інформації про минулі страхові події, така також не стосується предмета договору страхування, а відмова у виплаті страхового відшкодування в такому випадку передбачена лише у разі зміни ступеня страхового ризику, тоді як такої зміни під час дії договору страхування не відбулось. Відмову відповідача у виплаті страхового відшкодування вважає незаконною.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи, ринкова вартість автомобіля станом на 03.03.2015 р. становить 833 597 грн. Дану суму, як основний борг, а також три відсотки річних у сумі 29 495,63 грн., інфляційні втрати в розмірі 114 150,80 грн. та пеню в розмірі 35 886,35 грн., які обраховані за період з 03.02.2015 р. по 08.04.2019 р. просить стягнути в примусовому порядку.

Крім того, за умовами договору страхування, а саме п. 24.2.4 у разі втрати транспортного засобу внаслідок страхового ризику «Незаконне заволодіння» страховик приймає рішення щодо виплати першої (авансової) частини страхового відшкодування відповідно до п. 23.15.1 договору та проводить таку виплату протягом 25 робочих днів з дня надання страхувальником страховику заяви про подію та необхідних документів. Рішення щодо виплати остаточної суми страхового відшкодування, відповідно до п. 23.15.2 договору, приймається страховиком протягом 5 робочих днів з дня надання документу, визначеного у п. 22.1.8.2.3 договору, в цей же строк проводиться і виплата страхового відшкодування.

Відповідно до п. 23.15.1 договору, перша (авансова) частина страхового відшкодування в розмірі 30% належного страхового відшкодування виплачується страховиком після порушення кримінального провадження за фактом незаконного заволодіння ТЗ та за умови надання страхувальником документів та предметів, передбачених розділом 22 цього договору.

Згідно із п. 23.15.2 договору передбачено, що остаточна сума страхового відшкодування у розмірі 70% належного страхового відшкодування виплачується після закінчення строку попереднього розслідування органами МВС, за умови надання страховику документів про зупинення досудового слідства та/або судового розгляду у справі незаконного заволодіння ЗТЗ (ЗДО), визначених в п. 22.1.8.2.3 цього договору.

Вважає, що вказані норми позбавляють його права на отримання 70% страхового відшкодування, оскільки діючий на момент укладення договору та на даний час КПК України не містить поняття «попереднього розслідування» чи «досудового слідства», а міститься поняття «досудового розслідування». Крім того, зупинення кримінального провадження за правилами КПК України 2012р., на відміну від положень КПК України 1960р., можливе виключно після повідомлення особі про підозру і у випадку не встановлення особи, що вчинила злочин неможливо винести постанову про зупинення кримінального провадження та відповідно, неможливим є настання обставин, з якими договір пов`язує виплату страхового відшкодування, а саме «закінчення строку попереднього розслідування органами МВС»; «зупинення досудового слідства»; надання «судового рішення» про «зупинення досудового слідства». Також, існує можливість закінчення строків досудового розслідування та його зупинення, що ставить виплату страхового відшкодування в залежність від випадку. Тому, такі умови вважає несправедливим та з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів» просить визнати їх недійсними.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати недійним договір страхування № 0003467, укладений 13.11.2014 р. між ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ОСОБА_2 в частині: п. 22.1.8.2.3 (повністю); п. 23.15.1 (в частині слів «перша (авансова) частина страхового відшкодування в розмірі 30 %); п. 23.1.5.2 (повністю); п. 24.2.4 (в частині слів «щодо виплати першої (авансової) частини страхового відшкодування та слів «Рішення щодо виплати остаточної суми страхового відшкодування відповідно до п. 23.15.2 договору приймається страховиком протягом 5 робочих днів з дня надання документу, визначеного у п. 22.1.8.2.3 договору, в цей же строк проводиться і виплата страхового відшкодування»), стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_2 833 597 грн. основного боргу, три відсотки річних у сумі 29 495,63 грн., інфляційні втрати в розмірі 114150,80 грн. та пеню в розмірі 35 886,35 грн.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року у позові ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про визнання частково недійсним договору страхування від 13.11.2014 року, стягнення страхового відшкодування в розмірі 833 597 грн., трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_3 , вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з неповним та неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що відповідно до умов договору підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору або факт настання страхового випадку.

При цьому, факт настання страхового випадку не заперечується відповідачем та підтверджується матеріалами справи - витягом з кримінального провадження №0000234.

Предмет договору чітко окреслений у п. 3 договору, ним є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим транспортним засобом та застрахованим додатковим обладнанням до нього, розділ 4 договору містить інформацію про застрахований транспортний засіб, вказівки на ключі від такого відсутні.

Крім цього, ключі за своїм визначенням не є ні транспортним засобом, ні обладнанням, інформацію про які передбачають відповідні розділи договору.

Таким чином, оскільки ключі від автомобіля та відомості про них не є предметом договору, розбіжності щодо часу вилучення у позивача правоохоронними органами ключів від автомобіля не є підставою відмови у виплаті страхового відшкодування в силу положень договору.

Щодо надання позивачем неповної інформації про минулі страхові випадки, таке також не є підставою відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки договір закріплює обов`язок Страхувальника повідомляти страховика не про будь які відомі йому обставини стосовно застрахованого автомобіля, а лише ті, що свідчать про зміну страхового ризику, що закріплено у п. 17.1.6 договору.

При цьому, надання неповної інформації про минулі страхові випадки не є зміною ступеня страхового ризику, відтак не є підставою відмови у виплаті страхового відшкодування.

Також, інформація про попередні страхові випадки не є предметом договору та не стосується факту настання страхового випадку.

Крім цього, звертає увагу на те, що договір страхування не містить визначення поняття «комплект оригінальних ключів від ЗТЗ» та не закріплює, що такими є заводський комплект ключів, в цьому контексті покликається на висновок касаційного суду про те, що особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

Крім цього, додатком до договору зазначено, що страховику передано «один комплект ключів ТЗ» без жодного уточнення, що це був комплект заводських ключів, при цьому відповідач оглядав та склав без зауважень і підписав акт огляду транспортного засобу та застрахував автомобіль саме з таким комплектом ключів, який позивач надав правоохоронним органам.

Стверджує, що відповідні норми договору позбавляють позивача права на отримання 70% страхового відшкодування, а виплата страхового відшкодування поставлена в залежність від випадку, що свідчить про те, що такі умови договору є несправедливими, тому підлягають визнанню недійсними.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не прибули, представник подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю в іншому судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно не визнав оригіналом наданий правоохоронним органам комплект ключів і як наслідок, правомірно прийняв рішення про порушення позивачем вимог п. 22.2.3 договору та обґрунтовано відмовив у виплаті страхового відшкодування, врахувавши також розбіжності у показах позивача щодо часу вилучення у нього ключів від автомобіля та неповну інформацію про минулі страхові випадки. При цьому, суд звернув увагу, що згідно фотознімків автомобіля під час його відчуження, комплект ключів візуально відрізняється від того, який позивач надав правоохоронним органам.

В свою чергу, відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсними частини договору у зв`язку з їх несправедливістю, суд звернув увагу, що в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови не можуть вважатись несправедливими, оскільки вони лише встановлюють процедуру виконання рішення страховика про виплату страхового відшкодування, а п. 22.1.8.2.3 вказує на невичерпний перелік рішень, на підставі яких може бути прийнято рішення про виплату наступних 70% страхового відшкодування, а не лише на документ про зупинення досудового розслідування.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

13.11.2014 року між сторонами укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 003467, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим транспортним засобом марки SAAB, модель 9-3, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та застрахованим додатковим обладнанням до нього (т. 1 а.с.7-14).

Термін дії договору з 14.11.2014 року по 13.05.2015 року.

Згідно умов договору страховим випадком є пошкодження, знищення або втрата ЗТЗ (ЗДО) внаслідок подій, які зазначені в п. 6.1 - п. 6.6 цього договору та відбулись протягом строку дії та у місці дії договору.

Одним з таких страхових випадків є «незаконне заволодіння».

03.03.2015 року в м. Жовкві вказаний застрахований автомобіль у позивача було викрадено, про що 04.03.2015 року внесені відомості до ЄРДР (т. 1 а.с. 15).

23.04.2015 року позивач подав відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування за страховим випадком, що стався 03.03.2015 року (т. 1 а.с. 16).

Листом від 21.05.2015 року відповідач повідомив позивача про те, що строк прийняття рішення про виплату страхового відшкодування продовжено у зв`язку із направленням страховиком запитів та отриманням відповідей на такі, при цьому листом від 16.07.2015 року відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування (т.1 а.с. 17-18).

Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування було те, що відповідач встановив факт надання позивачем неправдивих відомостей, а саме щодо передачі до слідчих органів комплекту оригінальних ключів від ЗТЗ та повного комплекту пультів керування системами проти викрадення або ключів від них.

Більше того, встановлено, що надані ключі є неоригінальними, що є порушенням п. 22.2.3 договору та підставою для відмови в виплаті страхового відшкодування на підставі п. 25.1.6 договору.

У листі також зазначено про суперечності у заяві на страхування транспортного засобу, у якій ОСОБА_2 повідомив про те, що його автомобіль SAAB, модель 9-3, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 має електронну систему (пристрій) проти викрадення ТЗ, при цьому згідно листа слідчого СВ Жовківського РВ ГУМВС України у Львівській області Бігун Б.Б. від 24.03.2015 року, « Брилків від сигналізації до вищевказаного автомобіля не вилучалось, оскільки зі слів потерпілого ОСОБА_2 таких не було».

Також, звернуто увагу на те, що протягом 2014 року позивач двічі заявляв про страхову подію у АПТ «СК «Альфа Страхування», що не відповідає його відповіді на запитання у графі про збитки пов`язані із пошкодженням автомобіля у заяві на страхування, що свідчить про ненадання відомостей, які мають істотний вплив на оцінку страхового ризику.

Таким чином, відповідач зазначив, що ОСОБА_2 порушено ряд умов договору, надано неправдиві відомості не тільки про обставини заявленого випадку, а і про об`єкт страхування, що істотно впливає на оцінку страхового ризику.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Колегія суддів виходить з того, що між сторонами у справі виникли правовідносини майнового страхування, яке згідно статтей 5, 6 Закону України «Про страхування» належить за формою до добровільного, а за видом - до страхування наземного транспорту (крім залізничного).

Встановлено, що за договором добровільного страхування позивача зазначено як вигодонабувача, його заява щодо укладення договору заповнювалася працівником страхової компанії (представником страховика) відповідно до наданих ним документів на автомобіль та огляду автомобіля.

Таким чином, 13.11.2014 року укладаючи договір добровільного страхування наземного транспорту, сторони досягли домовленості з усіх його істотних умов, діяли при цьому добровільно та на свій розсуд, страховик отримав від страхувальника страхові платежі.

В цьому контексті колегія суддів погоджується з довадами апеляційної скарги в частині того, що відповідальність за правдивість інформації, вказаної у заяві на страхування, не може покладатится лише на страхувальника, оскільки відповідно до порядку укладення договору страхування, страховик вправі вимагати від страхувальника надання іншої додаткової інформації та документів, не зазначених у заяві на страхування, але необхідних для оцінки ступеня ризику при укладенні договору.

Статтею 627, ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Частиною першою статті 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 частини першої статті 26 Закону України «Про страхування» визначено, що підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку.

Таке ж право право страховика закріплене у п. 3 ч. 1 ст. 991 ЦК України та передбачене умовами договору страхування, а саме п. 25.1.3 договору.

Крім цього, підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, відповідно до п. 25.1.6. договору, є невиконання або неналежне виконання страхувальником обов`язків, передбачених договором.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що аналіз договору страхування, Закону України «Про страхування» та положень ЦК України свідчить про те, що законом та договором передбачений захист страховика від недобросовісних страхувальників, який полягає у праві відмовити страхувальнику у виплаті страхового відшкодування у випадку подання свідомо неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку.

В свою чергу, відповідно до 22.2.3 договору страхування, у разі настання ризику «незаконне заволодіння» додатково до документів, які визначені в п. 22.1 цього договору, страхувальник надає повний комплект оригінальних ключів від ЗТЗ та повний комплект пультів керування системами проти викрадення або ключів від них (якщо такі системи були встановлені на ЗТЗ).

Не надання страхувальником страховику документів та предметів, визначених в п. 22.2.2 - п. 22.2.3 договору (або надання не повного пакету документів) дає право страховику відмовити у виплаті страхового відшкодування, крім випадків, якщо ці документи та предмети залучені правоохоронними органами до матеріалів кримінальної справи - п. 22.3.1 договору страхування.

Разом з цим, як вже зазначалось вище, згідно листа слідчого СВ Жовківського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 26.06.2015 № 5559, позивач передав ключі до Жовківського РВ 17.03.2015 року, однак згідно висновку експерта № 7253/15-33 від 29.04.2015 надані механічний ключ та брилок не являються комплектами ключа автомобіля SAAB, модель 9-3. Брилок не відповідає зразку з аналогічного комплекту ключа до автомобіля SAAB, 9-3 2011 модельного року, механічний ключ відповідає зразку з аналогічного комплекту ключа, зображення якого мітиться в каталозі автомобільних ключів. Також у даному висновку міститься інформація про те, що проводилось порівняння зображень, опису конструктивних та функціональних особливостей ключів викладених в інструкції по експлуатації автомобіля SAAB 9-3 та в каталозі автомобільних ключів, з комплектом ключів наданих на дослідження, в результаті чого встановлено, що наданий брилок не відповідає зображенню, конструктивним та функціональним особливостям (т.1 а.с.142).

Загальний вигляд ключів від автомобіля SAAB, модель 9-3, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , були надані слідчому 03.03.2015 року в ресторані Диканька, що в смт. Куликів, Жовківського району, лише для огляду, відображені на відповідній фототаблиці, копія якої долучена до матеріалів справи (т. 1 а.с.159 зворот).

При цьому, загальний вигляд ключів від автомобіля SAAB, модель 9-3, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 відображено слідчим на фототаблиці від 17.03.2015 року (т. 1 а.с.149) і в такому ключі відсутні кнопки для дистанційного закривання/відкривання дверей, постановки автомобіля на сигналізацію, тощо.

Більше того, такий комплект ключів візуально відрізняється від тих, які зображені на фотознімках автомобіля позивача і саме про таку відмінність повідомив допитаний в межах кримінального провадження свідок - працівник автосалону, у якому автомобіль позивача до його викрадення відчужувався, з викладенням фотознімків про автомобіль в мережі Інтернет (https://rikauto.com.ua/ua/used/869) (т. 1 а.с. 135, 136).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що страхувальник порушив умови договору щодо подання необхідних доказів, а тому страховик обґрунтовано відмовив йому у виплаті страхового відшкодування, обґрунтовано не визнавши оригіналом наданий правоохоронним органам комплект ключів та вказавши на порушення позивачем вимог п. 22.2.3 договору, одночасно врахувавши розбіжності в показах позивача щодо часу вилучення у нього ключів від автомобіля та неповну інформацію про минулі страхові випадки, що свідчить про обґрунтованість оскаржуваного рішення в цій частині та безпідставність доводів апеляційної скарги.

При цьому, допитаний в суді першої інстанції позивач, як свідок, зазначав про те, що автомобіль ним придбавався саме з тим комплектом ключів, які він надав правоохоронним органам, однак таке спростовується фотознімками автомобіля під час його відчуження, на якому комплект ключів візуально відрізняється від того, який позивач надав правоохоронним органам.

Будь яких доказів поважності причин не надання вказаних предметів безпосередньо страховику, у строк передбачений договором страхування, позивачем не надано, а судом не встановлено.

В свою чергу, ще однією вимогою позовної заяви є визнання частково недійсним самого договору страхування № 003467 від 13.11.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Позивач, покликаючись на ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вважає недійсними, через несправедливість, окремі умови договору.

Зокрема, відповідно до п. 24.2.4, у разі втрати транспортного засобу внаслідок страхового ризику «Незаконне заволодіння» страховик приймає рішення щодо виплати першої (авансової) частини страхового відшкодування відповідно до п. 23.15.1 договору та проводить таку виплату протягом 25 робочих днів з дня надання страхувальником страховику заяви про подію та необхідних документів. Рішення щодо виплати остаточної суми страхового відшкодування відповідно до п. 23.15.2 договору приймається страховиком протягом 5 робочих днів з дня надання документу, визначеному у п. 22.1.8.2.3 договору, в цей же строк проводиться і виплата страхового відшкодування.

Перша (авансова) частина страхового відшкодування в розмірі 30% належного страхового відшкодування виплачується страховиком після порушення кримінального провадження за фактом незаконного заволодіння ТЗ та за умови надання страхувальником документів та предметів передбачених розділом 22 цього договору (23.15.1 договору).

Згідно із п. 23.15.2 договору передбачено, що остаточна сума страхового відшкодування у розмірі 70% належного страхового відшкодування виплачується після закінчення строку попереднього розслідування органами МВС, за умови надання страховику документів про зупинення досудового слідства та/або судового розгляду у справі незаконного заволодіння ЗТЗ (ЗДО), визначених в п. 22.1.8.2.3 цього договору.

У п. 22.1.8.2.3 договору вказано документи щодо судових рішень, по кримінальному провадженні (вирок суду, постанова про закінчення/зупинення/відновлення досудового розслідування, постанови про зупинення (призупинення, закриття) кримінального провадження тощо - за вимогою страховика.

Разом з цим, обґрунтовуючи несправедливість зазначених умов сторона позивач покликається на те, що чинний КПК України не містить поняття «попереднє розслідування» та «досудове слідство», про які згадується в п. 23.15.2 договору, а зупинити досудове розслідування можна виключно після пред`явлення особі повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (ст. 280 КПК України), відтак, апелянт вважає, що у випадку не встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, неможливим є настання обставин, що зумовлюють виплату наступних 70 % страхового відшкодування.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» спірні умови договору не можуть вважатись несправедливими, оскільки такі лише встановлюють процедуру виконання рішення страховика про виплату страхового відшкодування, а п. 22.1.8.2.3 не містить вичерпного переліку рішень, на підставі яких може бути прийнято рішення про виплату наступних 70% страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, при цьому, позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів, не скористався.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не є.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складений 22 січня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк