ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3153/20 Номер провадження 22-ц/814/2651/20Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В. М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2020 року, ухвалене суддею Троцькою А. І., повний текст рішення складено 07 жовтня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, -

В С Т А Н О В И В:

13 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки на свою користь суму матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічних відпусток за 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 навчальні роки, у розмірі 15 847,84 грн. за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів з фізичних осіб; стягнути з Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки на свою користь суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати з вини власника 6 419,99 грн. за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів з фізичних осіб; судові витрати покласти на відповідача.

Позовна заява мотивована тим, що з 01.09.1995 р. по 31.08.2018 р. позивач перебувала у трудових відносинах з Полтавським кооперативним технікумом. На даний час Полтавський кооперативний технікум перейменовано у Полтавський кооперативний коледж Полтавської облспоживспілки, який є вищим навчальним закладом І рівня акредитації. До 2012/2013 навчального року включно вона щорічно отримувала від відповідача матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 100% місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Починаючи з 2013/2014 навчального року, відповідач припинив виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 100% місячного посадового окладу при наданні щорічної відпустки. Звільнилася позивач 31.08.2018р. за п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, оскільки відповідач відмовився звільняти її відповідно до ч.1 ст. 39 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю, бо порушення законодавства про працю за собою не визнав. Бажаючи поновити порушені відповідачем свої права на отримання гарантованої державою матеріальної допомоги на оздоровлення, вона звернулася зі скаргою до Управління Держпраці у Полтавській області, яким було проведено інспекційне відвідування відповідача. За його результатами складено акт від 29.08.2018 року № ПЛІ734/169/АВ, яким зафіксовано ряд порушень відповідачем законодавства про працю. Приписом від 06.09.218 року №ПЛ1734/169/АВ/П інспектор Управління Держпраці у Полтавській області, у межах наданих законодавством повноважень, зобов`язав в.о. директора Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки Делію О.В. у строк до 06.10.2018 р. усунути порушення вимог абзацу 9 ч.1 ст. 57 Закону України «Про освіту»; усунути порушення статті 9 Кодексу Законів про працю України. Порушення у визначений строк не усунуто, що зафіксовано актом Управління Держпраці у Полтавській області від 26.10.2018 р. №ПЛІ734/169/АВ-ПЛ2455П783. Позивач вважає, що у відповідача існує заборгованість з виплати заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічної відпустки за 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 навчальні роки, та заборгованість з виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати з вини власника.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2020 року узадоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що фактично матеріальна допомога на оздоровлення за 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 навчальні роки була виплачена позивачу. При цьому суд визнав, що позивачем не доведено, що вказані виплати мали інший характер, аніж матеріальна допомога на оздоровлення, хоча і зазначені в графі розрахунково - платіжної відомості як матеріальна допомога разового характеру. Наказ про призначення матеріальної допомоги № 144-а від 29.08.2018 року є чинним, ніким не оспорювався. Враховуючи його належне оформлення та завірення копії, суд прийняв як належний та допустимий доказ, відхиливши клопотання позивача про його неприйняття. Будь-яких інших наказів про призначення виплати позивачеві у серпні 2018 року допомоги на вирішення соціально-побутових умов сторонами суду не надано, як і доказів не отримання цього виду допомоги раніше кожного року. Також суд не прийняв до уваги твердження представників позивача щодо невірного розрахунку розміру доплати, оскільки на час розгляду справи не встановлено, що її оклад становив інший розмір, аніж визначений відповідачем. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення слід відмовити. Оскільки позовна вимога компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати є похідною вимого, то у її задоволенні також необхідно відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач мав сплачувати позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 100 % місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) кожного разу при надання щорічної відпустки за 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 навчальні роки, але суд дійшов помилкового висновку, що вказана допомога була виплачена позивачу. У матеріалах справи містяться належні та допустимі докази про суми нарахованої заробітної плати позивачу ОСОБА_1 за видам оплат «Розрахунково-платіжні відомості працівника» форми № П-6. Наведені (нараховані) у рядку 46 «Матеріальна допомога разового характеру» у розділі «Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці», отже виплачена матеріальна допомога мала разовий характер , тобто відповідає підпункту 3.31 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5. При цьому, згідно відомостей форми П-6 у рядку 39 «Матеріальна допомога, що має систематичний характер» розділу «Інші заохочувальні та компенсаційні виплати», до яких у відповідності до п.п.2.3.3 Інструкції 5 відноситься допомога на оздоровлення, нарахування відсутні. Також звертає увагу, що нею не отримувалась матеріальна допомога, що має систематичний характер, віднесена до розділу «Інші заохочувальні та компенсаційні виплати», до яких у відповідності до пп. 2.3.3 Інструкції 5 відноситься матеріальна допомога на оздоровлення, а фактично отримувалась матеріальна допомога разового характеру, що надається окремим працівникам у зв`язку з сімейними обставинами, на оплату лікування, оздоровлення дітей, поховання. Крім того, звертає увагу суду, що нею надавались розрахунки розміру посадового окладу для визначення розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Зокрема, починаючи з 01.01.2013 року розмір її посадового окладу становить 2 077,18 грн., тому вважає очевидним фактом є те, що розмір виплаченої їй у вересні 2013 року разової матеріальної допомоги (1038,50 грн.) не відповідає розміру посадового окладу працівника ОСОБА_1 , отже виплачена допомога не є матеріальною допомогою на оздоровлення. Вважає, що суд мав дослідити та встановити, якщо результати розрахунків суттєво відрізняються, то чиї розрахунки - позивача чи відповідача містять помилку, або ґрунтуються на нормативно-правових актах, але суд цього не дослідив. Суд першої інстанції необґрунтовано вважає, що виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 100% посадового окладу, навіть не з`ясувавши яким саме має бути розмір посадового окладу позивача. Крім того, встановивши, що матеріальна допомога на оздоровлення була виплачена позивачу у серпні 2018 року за 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017 та 2017/2018 навчальні роки, суд жодним чином не обґрунтував, чому на його думку, він відмовив у виплаті на користь позивача суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплат.

У відзиві на апеляційну скаргу Полтавський кооперативний коледж Полтавської облспоживспілки просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 , серія НОМЕР_1 від 30 серпня 1989 року, перебувала у трудових відносинах з відповідачем в період з 01 вересня 1995 року до 31 серпня 2018 року, працювала на посаді викладача англійської мови Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки. Наказом т.в.о. директора Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки №73-к від 29 серпня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (т.1 а.с. 19-20).

Постановою КМУ від 14.06.2000 року № 963 "Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників" посада "викладач" віднесена до категорії посад педагогічних працівників.

За період протягом 2013-2018 років ОСОБА_1 надавались щорічні основні відпустки.

Пунктом 2.15 колективного договору на 2013-2015 роки між адміністрацією та профспілковим комітетом Полтавського кооперативного технікуму Полтавської облспоживспілки, реєстровий номер 130 від 29.04.2013 року, передбачено обов`язок адміністрації у сфері гарантій оплати праці здійснювати виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам в розмірі 100 % місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно ст. 57 Закону України "Про освіту" (т.1 а.с. 178-201).

Пунктом 2.16 колективного договору на 2015-2017 роки між адміністрацією та профспілковим комітетом Полтавського кооперативного технікуму, реєстровий номер 72 від 07.05.2015 року, передбачено обов`язок адміністрації здійснювати виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам в розмірі 100 % місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно ст. 57 Закону України "Про освіту". При наявності коштів. (т.1 а.с.214-236).

Доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для нарахування та виплати у вищевказані періоди матеріальної допомоги на оздоровлення з підстав, що ОСОБА_1 не зверталась з відповідними письмовими заявами, суд не прийняв до уваги, оскільки чинне законодавство про освіту визначає як підставу для надання такої допомоги сам факт надання педагогічному працівнику щорічної відпустки.

Позивач зверталась до Управління Держпраці у Полтавській області та за її заявами було проведено інспекційні відвідування відповідача.

За наслідками проведених перевірок Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки встановлено, що було порушено вимоги законодавства про працю, про що складено відповідні акти від 29.08.2018 року та від 26.10.2018 року, винесено припис про усунення виявлених порушень від 06.09.2018 року. (т.1 а.с. 29-41).

Як вбачається з припису про усунення виявлених порушень № ПЛ1734/169/АВ/П від 06.09.2018 року, складеного інспектором праці Шувакіною О.М., проведено інспекційне відвідування Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки, за результатами якого складено акт інспекційного відвідування від 29.08.2018 року №ПЛ1734/169/АВ. У зв`язку з цим відповідно до пункту 27 "Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 року, зобов`язано в.о. директора Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки ОСОБА_2 усунути порушення до 06.10.2018 року. Відповідно до змісту п.п.1,2 акту, усуненню підлягають порушення абз. 9 ч.1 ст.57 Закону України "Про освіту", ст.9 КЗпП України.

Зокрема, №з/п 1: при наданні педагогічним працівникам закладу щорічної відпустки виплата допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) не проводилася, про що свідчать їх розрахункові листи та накази. Наприклад, наказом від 12.06.2018 року №66 викладачу надано частину невикористаної щорічної відпустки з 02.07.2018 року по 09.08.2018 року терміном 39 к.д., при цьому виплату допомоги на оздоровлення згідно абз. 9 ч.1ст.57 Закону України "Про освіту" не проведено, про що свідчить розрахунковий лист за липень 2018 року.

№з/п 2: Пунктом 2.7 колективного договору на 2015-2017 роки визначено "здійснювати виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам в розмірі 100 % місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно ст. 57 Закону України "Про освіту" при наявності коштів". Даний пункт колективного договору свідчить про порушення вимог ст. 9 КЗпП України, якою визначено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівника порівняно з законодавством України, є недійсними.

Згідно витягу з наказу №144-а від 29.08.2018 року т.в.о. директора коледжу ОСОБА_2 надано матеріальну допомогу на оздоровлення ОСОБА_1 за 2014/2015 навчальний рік у розмірі 100% місячного посадового окладу, за 2015/2016 навчальний рік у розмірі 57% місячного посадового окладу, за 2016/2017 навчальний рік у розмірі 100% місячного посадового окладу, за 2017/2018 навчальний рік у розмірі 100% місячного посадового окладу (т.1 а.с. 74).

Згідно довідки Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки №46 від 05.05.2020 року ОСОБА_1 виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2013-2018 навчальні роки в загальній сумі 13 556,50 грн., а саме: за 2013-2014 навчальний рік у розмірі 1038, 50 грн. (нарахування у вересні 2013 р.) та 1218 грн. (нарахування у грудні 2013 р.), за 2014-2015 навчальний рік у розмірі 2077,20 грн. (нарахування у серпні 2018 р.), за 2015-2016 навчальний рік у розмірі 1647,68 грн. (нарахування у серпні 2018 р.), за 2016-2017 навчальний рік у розмірі 2 889,36 грн. (нарахування у серпні 2018 р.), за 2017-2018 навчальний рік у розмірі 4685,76 грн. (нарахування у серпні 2018 р.) (т.1 а.с. 75).

Виплата вказаних сум також підтверджується розрахунково-платіжними відомостями працівника за вересень 2013 року, за грудень 2013 року, за серпень 2018 року, (т.1 а.с. 76-81).

У судовому засіданні у суді першої інстанції представники позивача не заперечували виплату ОСОБА_1 вказаних сум, однак вважають їх іншою виплатою, а не матеріальною допомогою на оздоровлення, оскільки у розрахунково-платіжні відомості стоїть її класифікація як матеріальної допомоги разового характеру а не систематичного, як повинно бути зазначено.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги такі доводи сторони позивача, оскільки позивач отримавши вказані кошти, не відмовилася від них, пояснити, що саме за виплати їй були проведені при звільнені, не змогла, а також визнав, що така позиція не узгоджується із наданими відповідачем доказами, зокрема, витягом з наказу №144-а від 29.08.2018 року, довідки №46 від 05.05.2020 року, розрахунково-платіжними відомостями працівника за вересень 2013 року, за грудень 2013 року, за серпень 2018 року.

Відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713 «Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати», в пункті 2.3.3. передбачено, що до фонду заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат відноситься матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом, крім сум, указаних у п. 3.31). 3.31. Матеріальна допомога разового характеру, що надається підприємством окремим працівникам у зв`язку із сімейними обставинами, на оплату лікування, оздоровлення дітей, поховання.

Згідно умов колективного договору на 2013-2015 року та 2015-2017 роки між адміністрацією та профспілковим комітетом Полтавського кооперативного технікуми Полтавської облспоживспілки пунктом 5.6. «б» передбачено, що надавати матеріальну допомогу на лікування, вирішення соціально-побутових проблем є можливим за наявності коштів.

У матеріалах відсутні дані, що позивач не отримувала допомогу на вирішення соціально-побутових умов за час своєї роботи і отримані нею у серпні 2018 року кошти є допомогою саме цього виду, а не допомогою на оздоровлення.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що фактично матеріальна допомога на оздоровлення за 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 навчальні роки була виплачена позивачу. При цьому суд визнав, що позивачем не доведено, що вказані виплати мали інший характер, аніж матеріальна допомога на оздоровлення хоча і зазначені в графі розхрахунково-платіжної відомості, як матеріальна допомога разового характеру. Наказ про призначення матеріальної допомоги № 144-а від 29.08.2018 року є чинним, ніким не оспорювався. Враховуючи його належне оформлення та завірення копії, суд прийняв як належний та допустимий доказ, відхиливши клопотання позивача про його неприйняття. Будь-яких інших наказів про призначення виплати позивачеві у серпні 2018 року допомоги на вирішення соціально-побутових умов сторонами суду не надано, як і доказів не отримання цього виду допомоги раніше кожного року.

Також суд не прийняв до уваги доводи представників позивача щодо невірного розміру розрахунку розміру доплати, оскільки на час розгляду справи не встановлено що її оклад становив інший розмір аніж визначений відповідачем.

За таких обставин, суд першохї інстанції дійшов висновку, що стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів, якими б доводили заявлені позовні вимоги. Інші доводи позивача, зокрема, приклади інших працівників Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки та надані у зв`язку з цим відомості, визнано такими, що не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Отже, право громадян на працю забезпечується державою.

Відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема, надання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Відповідно до матеріалів справи між Полтавським кооперативним коледжем та трудовим колективом укладено колективний договір.

Згідно ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України, ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.

У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановленню форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії (ст. 13 КЗпП України).

Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

У п. 2.15. колективного договору на 2013-2015 роки між адміністрацією та профспілковим комітетом Полтавського кооперативного технікуму Полтавської облспоживспілки, реєстровий номер 130 від 29 квітня 2013 року, передбачено обов`язок адміністрації у сфері гарантій оплати праці здійснювати виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам в розмірі 100 % місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» (т.1 а.с.178-213).

Крім того, в п. 2.16 Колективного договору на 2015-2017 роки між адміністрацією та профспілковим комітетом Полтавського кооперативного технікуму, реєстровий номер 72 від 07 травня 2015 року, передбачено обов`язок адміністрації здійснювати виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам в розмірі 100 % місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» за умови наявності коштів (т.1 а.с. 214-261).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що за 2013/2014 навчальний рік ОСОБА_1 було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 1038, 50 грн. (нарахування у вересні 2013 р.) та 1218 грн. (нарахування у грудні 2013 р.), а при наданні щорічної відпустки за 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 навчальні роки ОСОБА_1 не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, але вона була виплачена відповідно до наказу т.в.о директора Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки № 144-а від 29.08.2018 року (т.1 а. с. 74).

Відповідно до наданих Полтавським кооперативним коледжем Полтавської облспоживспілки пояснень, розрахунок місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) здійснюється: 1) на підставі норми годин на ставку заробітної плати (посадового окладу) педагогічного працівника ВНЗ І-ІІ рівня акредитації (технікумів та коледжів), що встановлюється ст. 64 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти і науки України № 102 від 15.04.1993 р., і складає 720 год. на рік; 2) на підставі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці (т.1 а.с. 158-159).

Згідно вказаного розрахунку ОСОБА_1 нарахована та виплачена матеріальна допомога за 2013/2014 навчальний рік у розмірі 2 256,50 грн; за 2014/2015 навчальний рік у розмірі 2 077,20 грн. (нарахування у серпні 2018 р.), за 2015/2016 навчальний рік у розмірі 1647, 68 грн. (нарахування у серпні 2018 р.), за 2016/2017 навчальний рік у розмірі 2 889,36 грн. (нарахування у серпні 2018 р.), за 2017/2018 навчальний рік у розмірі 4 685,76 грн. (нарахування у серпні 2018 р.) (т.1 а.с. 75).

Виплата вказаних сум також підтверджується розрахунково-платіжними відомостями працівника за вересень 2013 року, за грудень 2013 року, за серпень 2018 року, (т.1 а.с. 76-81).

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81, частинами першою та другою статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки фактично матеріальна допомога на оздоровлення за 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 навчальні роки була їй виплачена. Зазначення в графі розрахунково-платіжної відомості як матеріальна допомога разового характеру не дає підстав вважати, що вказані виплати не є матеріальної допомогою на оздоровлення, а може лише свідчити про помилки у веденні фінансово-бухгалтерського обліку установи.

Згідно наказу №144-а від 29.08.2018 року т.в.о. директора коледжу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надано саме матеріальну допомогу на оздоровлення за 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 навчальні роки у відповідному розмірі. Здійснення вказаних виплат підтверджується розрахунково-платіжними відомостями працівника за вересень 2013 року, за грудень 2013 року, за серпень 2018 року, (т.1 а.с.76-81), розрахунковим листом за серпень 2018 року (т. а.с. 46). Крім того, фактичне отримання вказаних сум не заперечується і позивачем ОСОБА_1 .

Таким чином, надавши усім доводам сторін належну правову оцінку, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушеного права позивача, а відтак, правових підстав для задоволення її позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права

Доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і норм діючого законодавства та направлені на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу з підстав, викладених вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов