Провадження №2/359/259/2020
Справа №359/877/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.

при секретарі Кулик Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у якому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Позов вмотивований тим, що позивач 11 вересня 1996 року набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що було зареєстровано в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 07.11.2000 року за №3271. Коли сторони у справі проживали однією сім`єю то за вказаною вище адресою був прописаний брат позивача - відповідач у справі. Наразі у вказаному домоволодінні проживає лише позивачка, відповідач з 2015 року не проживає, а тому позивачка і звертається до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою судді від 15 лютого 2019 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивачка не з`явилася. До суду подала заяву про розгляд справи без її участі. У заяві вказала, що позов підтримує, просила суд його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомляв. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що пред`явлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору від 11.09.1996 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняла в дар жилий будинок з надвірними будівлями що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, єдиним доказом на підтвердження обставин викладених у позовній заяві є акт обстеження житлових і матеріально-побутових умов складеного депутатом Бориспільської міської ради Шалімовим І. В., відповідно до якого ОСОБА_2 прописаний, але не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 2015 року (а.с.7).

Однак і даний доказ суд оцінює критично, оскільки в даному акті не вказано дату обстеження житлових та матеріально-побутових умов ОСОБА_1 .

Будь-яких інших доказів на підтвердження обставин викладених у позовній заяві позивачем надано не було, хоча суд визнавав явку позивача обов`язковою. Вказана обставина підтверджується протоколом судового засідання від 20.09.2019 року та розпискою на ім`я позивача про те, що вона повідомлена, що її явка в судове засідання визнана обов`язковою (а.с.34,37).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи положення статті 405 ЦК України та роз`яснення пункту 10 вказаної постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими позивач обґрунтовує неповажність не проживання у відповідача у будинку мають бути належним чином перевірені та оцінені судом.

Сприяння судом у здійсненні однієї із сторін своїх прав призведе до легітимізації зловживанням стороною правом на подання доказів, що є неприпустимим, оскільки за своїм змістом є порушенням передбаченого у ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" права на справедливий судовий розгляд в контексті такого його елемента, як правова визначеність, а також - до порушення конституційної засади судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, ст. 129 Конституції України.

В даному випадку суд не може розцінювати зазначені в позові доводи, без надання відповідних доказів, як належні докази.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Виходячи з того, що при зверненні до суду, та під час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності ОСОБА_2 без поважних причин понад 1 рік у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , про що він просив, суд не вважає можливим задовольнити позовні вимоги за їх недоведеністю, що не позбавляє права на повторне звернення до суду з вимогами на підставі нового доказу, який є іншою підставою позову.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 229, 247, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 03.02.2020 року.

Суддя: Чирка С.С.