Дата документу 28.01.2020 Справа № 314/4580/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 314/4580/19 Головуючий у 1 інстанції: Кофанов А.В.
Провадження №22ц/807/606/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Дніпровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності.

В обґрунтування свої вимог позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_3 , після чого відкрилася спадщина, до складу якої у вигляді земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер №:06:002:0033 площею 1,5000 га, розташована на території Дніпровської сільської ради Вільнянського району, Запорізької області.

ОСОБА_2 зазначав, що за життя дідусь склав заповіт, яким все майно після смерті заповідав саме позивачу, проте постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав пропуску строку звернення з заявою до нотаріальної контори.

З огляду на зазначене, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним в порядку спадкування після померлого ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:002:0033 площею 1,5000 га, розташовану на території Дніпровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що належала померлому ОСОБА_3 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 696747 від 16.07.2007 року.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після померлого ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:002:0033 площею 1,5000 га, розташовану на території Дніпровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що належала померлому ОСОБА_3 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 696747 від 16.07.2007 року.

На вказане рішення, ОСОБА_1 , особа, яка не приймала участь у справі, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів своєї скарги зазначає, що позивач дійсно є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , однак при поданні позову до суду ним не було зазначено про неї - спадкоємицю, яка має право на обов`язкову частку в спадщині. Скаржниця зазначала також, що є донькою померлого ОСОБА_3 , все життя проживала та була зареєстрована з батьком за однією адресою, доглядала батька до самої смерті. Крім того, на день смерті батька була непрацездатною - мала інвалідність 2 групи за загальним захворюванням, з огляду на що має право на обов`язкову частку в спадщині. Вказувала, що своєчасно, у строк визначений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Євграфовою О.М. - до 24.09.2019 року, подала заяву про прийняття спадщини. Проте, зазначала, що судом першої інстанції при розгляді справи було допущено порушення норм процесуального права, оскільки суд не замінив неналежного відповідача в порушення ч.2 ст.51 ЦПК України, не впевнився в тому, що на день ухвалення рішення відсутні інші спадкоємці, не витребував копію спадкової справи, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , що призвело до неправильного вирішення справи, та позбавлення її на обов`язкову частку в спадщині, що є неприпустимим і незаконним.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, проте його неявка не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки колегією суддів встановлено наявність обов`язкової підстави для скасування судового рішення, відповідно до п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що визнання позову представником Дніпровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області не суперечить закону, не порушує прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини також вказує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Руїз Торіха проти Іспанії".

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його мотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Проте, дослідивши зміст оскаржуваного рішення, вочевидь вбачається його невідповідність вищенаведеним вимогам.

Крім цього положеннями ст. 265 ЦПК України закріплено вимоги до змісту рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

Відповідно до ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Вбачається, що вказаних положень суд першої інстанції не дотримався, що також вплинуло на неправильний висновок по суті спору, оскільки суд в рішенні лише обмежився посиланням на визнання позовних вимог відповідачем, не дослідивши при цьому чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Вбачається також, що в рішенні суду не наведено жодної встановленої судом обставини.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с. 7). Померлий приходився позивачу дідом (а.с. 5, 6).

З державного акту на право на земельну ділянку Серії ЯГ № 698747 від 16 липня 2007 року вбачається, що за життя померлому ОСОБА_4 належала на праві власності земельна ділянка кадастровий номер :06:002:0033 площею 1,5000 га, розташовану на території Дніпровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с. 9).

Вбачається також, що за життя померлий ОСОБА_3 склав заповіт, який зареєстровано в реєстрі за № 77. Відповідно до заповіту ОСОБА_4 усе майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось, з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право заповідав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачу по справі (а.с. 29).

З матеріалів спадкової справи, які були витребувані судом першої інстанції вбачається, що 13 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 23).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у вищенаведеній заяві ОСОБА_2 зазначається про наявність інших спадкоємців після померлого ОСОБА_3 , а саме: дочка ОСОБА_1 1962 р.н., - дочка ОСОБА_5 1958 р.н.

Постановою державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 Постанова державного нотаріуса мотивована тим, що ОСОБА_2 пропустив строки для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, та на день смерті ОСОБА_3 разом з ним не був зареєстрований (а.с. 9, зворот - 10).

З матеріалів спадкової справи також вбачається, що державним нотаріусом було направлено листи спадкоємцям ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с. 31, зворот-32).

19 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Вільнянської державної нотаріальної контори із заявою, в якій зазначено, що вона прийняла спадщину після померлого за законом (а.с. 32, зворот).

Таким чином, висновки суду першої інстанції що задоволення позовних вимог не порушує прав та охоронюваних інтересів інших осіб, спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 на день смерті батька була встановлена інвалідність 2 групи (а.с. 53-54).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч.ч. 3, 4ст. 168 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

За змістом статей 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, вбачається, що ОСОБА_1 є дочкою померлого ОСОБА_3 , а тому згідно закону є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , крім цього, скаржниці відповідно до приписів ч. 1 ст. 1241 ЦК України належить обов`язкова частка у спадщині.

Під час розгляду даної справи суд першої інстанції вказані обставини не перевірив, не встановив наявність інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 .

При цьому, розглянувши справу без залучення спадкоємця першої черги за законом ОСОБА_1 та визнавши право власності за позивачем на земельну ділянку, суд вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , чим суттєво порушив її права як спадкоємця на спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Згідно статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Крім цього, за приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-18951цс15 зазначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 365 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, права на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, щодо можливості задоволення вимог ОСОБА_2 , та відповідно визнання за ним право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Втім, належним способом захисту ОСОБА_2 у даному випадку могло б бути звернення до суду з вимогою про встановлення йому додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, за умови доведеності пропуску цього строку з поважної причини.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Суд першої інстанції, розглядаючи вказаний спір також не вжив заходів передбачених ЦПК України для залучення ОСОБА_1 в якості відповідача.

З врахуванням вище вказаних положень процесуального законодавства апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ОСОБА_6 є особою з інвалідністю 2 групи, та звільнена від сплати судового збору, судовий збір за розгляд апеляційної скарги відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з позивача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_2 до Дніпровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності залишити без задоволення.»

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: