Справа № 523/5597/19
Провадження №2/523/1824/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участю секретаря Шевчук М.Є.,

представника позивача Григоржевського М ОСОБА_1 С.

відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в місті Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визначення часток у спільному сумісному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовними вимогами в яких просить визнати за нею право власності на ј частину транспортного засобу марки Mitsubishi Pajero, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ј частину транспортного засобу марки ВАЗ2121, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ј частину транспортного засобу марки НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , в порядку спадкування за законом, як спадкоємцем першої черги, після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Просить визначити, що частка померлого ОСОБА_8 у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме у транспортному засобі марки Mitsubishi Pajero, реєстраційний номер НОМЕР_1 , транспортному засобі марки ВАЗ2121, реєстраційний номер НОМЕР_2 , транспортному засобі марки ВАЗ21213, реєстраційний номер НОМЕР_4 складає ѕ частини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина. Вона, як дочка померлої, та ОСОБА_8 , як чоловік померлої, як спадкоємці першої черги, звернулись із заявами до нотаріуса про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Державним нотаріусом на її ім`я та на ім`я ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 липня 2015р., яким було посвідчено їх право на спадщину, в рівних частках, на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина за законом, яка складається із зазначених вище транспортних засобів, які належали померлому ОСОБА_8 та його дружині ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя. Відтак, вона має право на ј частину вказаних транспортних засобів, після смерті її матері ОСОБА_7 , а частка ОСОБА_8 повинна складати ѕ частини, що і є спадковим майном за законом після його смерті. Спадкоємцями за законом є його брат, ОСОБА_2 та рідна сестра, ОСОБА_5 , які звернулись із заявами про прийняття спадщини та не визнають її право на ј частину. В зв`язку з чим між ними виник спір. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

20 травня 2019р. судом було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04 вересня 2019р. за згодою позивача та її представника до участі у справі була залучена в якості співвідповідача ОСОБА_5

16 жовтня 2019р. ухвалою суду було закрито підготовче провадження.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, просять задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на те що ОСОБА_4 на момент смерті ОСОБА_7 не проживала разом з нею, а відтак вважається такою, що не прийняла спадщину у вигляді транспортних засобів.

ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, втім направила на адресу суду лист в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. направила на адресу суду лист про розгляд справи за її відсутності.

Суд, заслухавши сторін та їх представників, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 29 травня 1998р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті Четвертою одеською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №355/2015, з якої убачається, що із заявою від 22 квітня 2015р. про прийняття спадщини за законом звернулись ОСОБА_4 (дочка померлої) та ОСОБА_8 (чоловік померлої), які в силу ч.1 ст.1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги. Про відмову від спадщини спадкоємці не заявляли.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Тобто, зазначені норми встановлюють дві умови за яких спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, це - постійне проживання спадкоємця з спадкодавцем на час його смерті та/або звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За відсутністю підтвердження однієї із вказаних умов з боку спадкоємця, він вважається таким, що не прийняв спадщину.

Як вбачається з наданих документів, зокрема довідки з місця проживання від 05 грудня 2014р., довідки Ф-1 від 05 грудня 2014р., копії паспорту громадянки України ОСОБА_4 , остання, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , на час її смерті, були зареєстровані за однією і той же адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлення зазначеного факту вказує на достатність правових підстав вважати, що ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, а у державного нотаріуса 22 квітня 2015р. було достатньо правових підстав для відкриття спадкової справи за збігом шестимісячного строку у відповідність до підпункт 3.22 пункту 3 глави 10 розділу II Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яким передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

09 липня 2015р. державним нотаріусом було посвідчено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 в рівних частках по Ѕ частці є ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , про що було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння під АДРЕСА_1 , який складається з двох кам`яних житлових будинків.

Посилання ОСОБА_2 та його представника на те, що ОСОБА_4 не проживала з ОСОБА_7 в одному житловому будинку є хибними, та спростовуються зазначеними вище доказами. Крім того, як було встановлено судом за адресою: АДРЕСА_1 були розташовані два житлових будинка, які належали ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності, які були прийняті у спадок ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . Із вказаних вище підстав суд не приймає до уваги покази допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_9 . Крім того, вказаний свідок не надав суду будь-яких свідчень, які б спростовували факт проживання ОСОБА_4 в одному домоволодінні з матір`ю на час її смерті.

Також, суд звертає увагу, що згідно ч.ч. 1,2 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

За таких обставин, слід вважати, що ОСОБА_4 прийнявши спадщину після смерті своєї матері у вигляді частини домоволодіння з оформленням свідоцтва про право на спадщину, яке не оспорюється та на час розгляду даної справи є чинним, прийняла і інше спадкове майно, яке належало померлій на час її смерті.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина за законом у вигляді частини транспортних засобів марки Mitsubishi Pajero, реєстраційний номер НОМЕР_1 , марки ВАЗ2121, реєстраційний номер НОМЕР_2 , марки ВАЗ21213, реєстраційний номер НОМЕР_4 , які були зареєстровані на ім`я померлого, що підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру №5141 РСЦ в Одеській області від 31.01.2019р.

До приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. із заявами про прийняття спадщини за законом звернулись рідні брат та сестра: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Вирішуючи питання про обсяг спадкового майна, на яке претендує позивач, право на яке оспорюється відповідачами, суд виходить з наступного обґрунтування.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються Сімейним кодексом України, Кодексом про шлюб та сім`ю УРСР, зокрема ст.22 якою визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 КпШС УРСР Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Також згідно ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 та 2 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Такими об`єктами є: заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання транспортних засобів, так і на час смерті ОСОБА_7 , вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Крім того суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….».

Рішення суду про визнання спірних автомобілів особистою приватною власністю ОСОБА_8 суду не представлено, та з цього приводу в даному судовому процесі позовні вимоги з боку його спадкоємців не заявлялись.

Крім того, в судовому засіданні сторони визнали той факт, що спадкові автомобілі були придбані та оформлені на ім`я ОСОБА_8 під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 ..

Відтак, на час смерті ОСОБА_7 її частка у спільній сумісній власності на транспортні засоби складала Ѕ частку, яку було прийнято у спадщину в рівних частках спадкоємцями першої черги ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . Втім, на вказане майно свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось. Тобто, частка ОСОБА_4 у спадщині після смерті ОСОБА_7 склала ј частку в спадкових транспортних засобах.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини може мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

Вказане також підтверджене і роз`ясненнями, наданим у п. 1 Узагальненої судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язки спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на рухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Приймаючи до уваги невизнання спадкових прав ОСОБА_4 з боку відповідачів на належну їй частку у спадщині, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги в частині визнання за нею право власності на ј частину спадкових транспортних засобів в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_7 є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визначення частки ОСОБА_8 у транспортних засобах, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги не направлені на захист прав та охоронюваних інтересів ОСОБА_4 , оскільки остання не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 , відтак з цього приводу у неї відсутнє порушення суб`єктивних прав.

Згідно ст.141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідачів в рівних частках слід стягнути на користь ОСОБА_4 сплачений нею судовий збір в розмірі 3875,85грн.

Керуючись ст.ст.12,13,76,141,206,259, 263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн. НОМЕР_5 ) право на власності на ј частину транспортного засобу марки Mitsubishi Pajero, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ј частину транспортного засобу марки ВАЗ2121, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ј частину транспортного засобу марки НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , в порядку спадкування за законом, як спадкоємцем першої черги, після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , іпн. НОМЕР_6 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , іпн. НОМЕР_7 ) в рівних частках на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 3875,85грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення складено 30 січня 2020р.

Суддя