ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7630/20 Справа № 209/3915/19 Суддя у 1-й інстанції - Замкова Я. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому, зменшивши позовні вимоги у заяві від 17 квітня 2020 року, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 11 червня 2010 року у розмірі 1080640,80 грн., а також 3% річних, які підлягають нарахуванню за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року у розмірі 195993 грн., а разом 1276633,80 грн. Також просить стягнути судові витрати у розмірі 9605 грн. за сплату судового збору.

Позов мотивований тим, що 11 червня 2010 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір грошової позики, згідно якого предметом договору були грошові кошти в розмірі 72000 дол. США, які позивач зобов`язався передати відповідачу, а останній зобов`язався повернути йому вищевказані грошові кошти до 01 липня 2010 року. На підтвердження тримання грошових коштів відповідач власноручно склав, підписав та передав позивачу розписку. Але 01 липня 2010 року і надалі грошові кошти відповідач не повернув.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року у справі № 209/4084/13-ц був частково задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та стягнуто з нього на користь позивача грошові кошти за договором позики від 11 червня 2010 року в сумі 908 640, 00 грн., три відсотки річних в сумі 103 062, 18 грн., індексацію в розмірі 604 56,85 грн., судовий збір 3 211,60 грн. та 229,40 грн.

02 червня 2015 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційна скарга відповідача задоволена частково, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року в частині стягнення індексації в розмірі 60456,85 грн. скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Станом на 10 квітня 2014 року сума заборгованості у гривневому еквіваленті становила 908 640, 00 грн. Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій вирішено стягнути зазначену суму заборгованості з відповідача.

Крім того, судовими рішеннями стягнуто на користь позивача 3% річних, які станом на 10 квітня 2014 року становили 103062, 18 грн.

Відповідачем було отримано у позику грошові кошти у еквіваленті 72000 дол. США. Станом на 01 квітня 2020 року офіційний курс НБУ 1 дол. США = 27,6289 грн. Отже, сума позики, яку мав би повернути відповідач складає 1989280,80 грн. Проте, враховуючи, що є судове рішення про часткове стягнення суми заборгованості за розпискою у розмірі 908640 грн., сума основної заборгованості, яка підлягає стягненню додатково становить: 1989280,80-908640=1080640,80 грн.

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року по справі №209/4403/15-ц стягнуто 3% річних за період з 12 квітня 2014 року по 19 грудня 2016 року.

Отже, 3% річних з заборгованості за розпискою у період з 20 грудня 2016 року судовим рішенням не стягнуті.

3% річних розраховуються за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] / 100% / 365 днів х [Кількість днів]

Кількість днів прострочення за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року становить 1199 днів, сума боргу 1989280,80 грн.

Таким чином, 3% річних, які підлягають нарахуванню за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року складає 195993 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості, яка підлягає стягненню додатково у розмірі 1080640,80 грн., а також 3% річних у розмірі 195993 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року позов задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 3% річних від простроченої заборгованості за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року у розмірі 89544,60 грн.; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не було надано доказів щодо сплати основної суми боргу за договором позики, крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року було досліджено правові підстави виникнення договору позики та встановлена заборгованість саме у гривневому еквіваленті у розмірі 908640 грн., тому суд не приймає твердження представника відповідача щодо факту повернення позики позивачу внаслідок наявності у відповідача оригіналу боргової розписки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 11 червня 2010 року позивач та відповідач уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 72000 доларів США та зобов`язався повернути їх до 01 липня 2010 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 177). Проте, у вказаний у розписці строк, відповідач грошові кошти позивачу не повернув, чим порушив умови договору позики, укладеного між ним та позивачем.

Зазначені обставини встановлені заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року у цивільній справі № 209/4084/13-ц, і відповідно не підлягають доказуванню у цій справі.

Вказаним вище заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року були частково задоволені позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення з боржника грошових коштів і відшкодування моральної шкоди та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором позики від 11 червня 2010 року в сумі 908640,00 грн., 3% річних в сумі 103062,18 грн., індексацію в розмірі 60456, 85 грн. та сплачений судовий збір в сумі 3211,60 грн. та 229,40 грн. (а.с. 28-30, 93-95).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року була частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2 . Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 індексації в розмірі 60456,85 грн. скасоване і в цій частині відмовлено в задоволенні позову. В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року залишено без змін (а.с.96-98).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційна скарга ОСОБА_2 була відхилена (а.с. 99-101).

19 грудня 2016 року у цивільній справі № 209/4403/15-ц рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошового зобов`язання були задоволені та стягнуто з ОСОБА_2 грошове зобов`язання 3% річних в сумі 153011,20 грн. та сплачений судовий збір по справі в сумі 1530,11 грн. (а.с.121-123).

На виконання рішення суду від 19 грудня 2016 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О.М. 19 грудня 2017 року було відкрито виконавче провадження. Під час проведення виконавчих дій з ОСОБА_2 було стягнуто суму заборгованості за виконавчим листом №209/4403/15-ц у розмірі 154451,31 грн, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 грудня 2017 року, копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 червня 2019 року та копією квитанції від 22 червня 2019 року (а.с. 124, 125, 126).

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що у рішенні Дніпровського районного суду від 20 червня 2014 року була встановлена заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики у розмірі 72000 дол. США, що станом на 10 квітня 2014 року за офіційним курсом НБУ становило 1261,7898 грн. за 100 дол. США, тому заборгованість у гривневому еквіваленті склала 908640 грн. Крім того, позивач, реалізуючи право на звернення до суду, звертався до суду з позовом про стягнення з боржника грошових коштів, визначивши заборгованість валюти - гривні України.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті - гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Відповідачем не було надано доказів щодо сплати основної суми боргу за договором позики, крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року було досліджено правові підстави виникнення договору позики та встановлена заборгованість саме у гривневому еквіваленті у розмірі 908640 грн., тому суд не приймає твердження представника відповідача щодо факту повернення позики позивачу внаслідок наявності у відповідача оригіналу боргової розписки.

Визначаючи розмір 3 % річних, районний суд виходив з наступного.

Враховуючи те, що рішенням суду від 19 грудня 2016 року з відповідача на користь позивача було стягнуто три відсотки річних за період з 12 квітня 2014 року по 19 грудня 2016 року, суд розраховує 3% річних від простроченої суми за період прострочення грошового зобов`язання з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року.

Розмір суми боргу, яка була стягнута з відповідача на користь позивача заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року у гривневому еквіваленті складає 908640 грн.

Таким чином, з відповідача слід стягнути 3% річних від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України, на заборгованість у розмірі 908640 грн., що виникла у останнього перед позивачем за договором позики на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 червня 2014 року за період з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року.

Розрахунок 3 % річних проводиться за формулою:

Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де

С сума заборгованості,

Д кількість днів прострочення

В даному випадку сума заборгованості складає 908640 грн. Кількість днів прострочення з 20 грудня 2016 року по 01 квітня 2020 року складає 1199 дні.

Таким чином, 3% річних на суму заборгованості у розмірі 908640 грн. становить 89544,60 грн. (908640 х 3 х 1199 : 365 : 100=89544,60 грн.).

Таким чином, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання в розмірі 89544,60 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до постанови № 755/14777/16-ц від 25 жовтня 2018 року Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, «…у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню й інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України…».

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Ухвалення судом рішення про стягнення боргу, який не повернуто, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним зобов`язання та не позбавляє позичальника права вимагати покладення на останнього відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, зокрема, відповідно ст. 625 ЦПК України стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом, до повернення боргу з часу поза межами періоду, за який вони стягнуті рішенням у іншій справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення курсової різниці, суд першої інстанції не вірно застосував ст. 22 ЦК України, чим порушив вимоги ст. 263 ЦПК України, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки підставу для відмови у задоволенні позову в цій частині, районний суд зазначив, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті - гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання, при цьому ст. 22 ЦК України застосована не була.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за борговою розпискою, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, дана заборгованість вже була стягнення за рішенням суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Т.Р. Куценко

І.Ю.Ткаченко