Справа № 278/2851/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що надала відповідачу суму позики в розмірі 18000 доларів, яку остання зобов`язалася повернути до 10 квітня 2017 року, однак взяті на себе зобов`язання не виконала. У зв`язку з чим між нею та відповідачем було досягнуто домовленості про відшкодування заборгованості за рахунок передачі їй земельних ділянок, які знаходились у власності ОСОБА_2 .

Також вказала, що відповідно договорам дарування земельної ділянки №525 та №527 від 07 липня 2017 року відповідач подарувала позивачу земельні ділянки, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1440 площею 0,0086 га та земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1498 площею 0,0086 га, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Однак, рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року, було визнано недійсним договір дарування земельної ділянки № 527 від 07 липня 2017 року у зв`язку з чим домовленість про відшкодування заборгованості за рахунок земельних ділянок є порушеною.

У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача суму позики в розмірі 402305,78 грн.

У судове засідання 29 січня 2020 року сторони не з`явились, розгляд справи просили провести за їхньої відсутності (а.с. 27-28).

Під час судового засідання 14.01.2020 року відповідач ОСОБА_2 позов визнала у повному обсязі; пояснила, що дійсно брала у борг кошти, про що 10 квітня 2015 року була складена розписка. Однак своєчасно розрахуватись з позивачем вона не змогла, відтак було досягнуто домовленості, що у рахунок погашення заборгованості нею будуть передані у дар дві земельних ділянки, про що було укладено та нотаріально посвідчено 07 липня 2017 року договори дарування земельних ділянок. Оскільки таким чином між сторонами була досягнута домовленість щодо погашення боргу, позивач повернула відповідачу оригінал розписки від 10.04.2015 року, яку остання знищила. Інших документів (розписок, договорів, тощо), які б врегульовували подальші відносини займу грошових коштів сторони не укладали, оскільки є родичами та не бачили в цьому необхідності.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одними з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ст. 545 ЦК України).

Отже, відсутність оригінала розписки згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить про відсутність зобов`язання з повернення позики.

Судом у позивача неодноразово витребовувався оригінал розписки на підтвердження надання відповідача суми позики.

Однак, оригінал розписки позивачем суду не надано, а матеріали справи її не містять, а відповідно правил ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю факту наявності у відповідача зобов`язання з повернення позивачу коштів за правилами ст. 545 ЦК, оскільки боргова розписка у позивача відсутня.

Одночасно суд вважає за потрібне зазначити, що укладені між сторонами договори дарування земельних ділянок від 07 липня 2017 року № 525 та № 527 не впливають на зобов`язання, які могли виникнути на підставі договору про надання позики від 10 квітня 2015 року, оскільки такий порядок виконання зобов`язання не закріплений ані в зазначених договорах дарування, ані в договорі позики.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89 ЦПК, ст.ст. 545, 1047 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. М. Дубовік