Постанова

Іменем України

21 грудня 2020 року

м. Київ

справа №638/968/18

провадження №61-13378св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Харківська міська рада, Департамент житлового господарства Харківської міської ради, виконавчий комітет Харківської міської ради, комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року у складі судді Цвірюка Д. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у складі колегії суддів: Маміної О. В.,

Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду до Харківської міської ради, Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, виконавчого комітету Харківської міської ради, комунального підприємства «Жилкомсервіс», з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила зобов`язати відповідачів надати їй у користування житлову кімнату на першому поверсі або іншу пристосовану до її особливих потреб кімнату, згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, шляхом заміни кімнати, яка розташована на четвертому поверсі або в інший спосіб пристосувати та/або облаштувати її житлову кімнату у відповідності до спеціальних норм згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, що дозволить позивачу вільно пересуватись з 4-го на 1-й поверх (сходинки, ліфти, пандуси, підйомники тощо).

Позов мотивовано тим, що позивач є людиною з інвалідністю І групи з ураженням опорно-рухливого апарату, мешкає у гуртожитку в АДРЕСА_1 на четвертому поверсі та може пересуватися тільки в інвалідному візку. На звернення до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради з питання обміну її кімнати на четвертому поверсі на кімнату, розташовану на першому поверсі, отримала відмову. Зазначає, що їй запропонована послуга «Інватаксі», однак можливість здійснити прогулянку по вулиці самостійно у неї відсутня у зв`язку зі станом здоров`я. Позивач як на підставу позовних вимог також посилається на норми пункту 3 статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та частину четверту статті 50 ЖК УРСР.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Суди розглядали справу неодноразово

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 липня

2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року рішення судів попередніх інстанцій скасовано з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Підставою для скасування вказаних судових рішень стало неврахування судами законодавства щодо наявності обов`язку органів державної влади та місцевого самоврядування створити доступне середовище для людей з особливими потребами, що призвело до помилкового висновку про відсутність обов`язків відповідача щодо створення цих умов.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 липня 2020 року, позов задоволено частково.

Зобов`язано Харківську міську раду, Департамент житлового господарства Харківської міської ради, виконавчий комітет Харківської міської ради надати ОСОБА_1 у користування житлову кімнату на першому поверсі або іншу пристосовану для осіб з інвалідністю кімнату згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, шляхом заміни кімнати АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Харківської міської ради, Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, виконавчого комітету Харківської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн, тобто по 234,30 грн з кожного.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що посилання відповідачів на відсутність вільного житла на першому поверсі, яке б відповідало вимогам позивача як людини з інвалідністю І групи з ураженням опорно-рухливого апарату з можливістю пересуватися лише в інвалідному візку, як в житловому будинку по вул. Цілиноградська , так і в інших будинках, так само як і черговість надання такої житлової площі особам, які потребують поліпшення житлових умов, - не може бути підставою для ненадання позивачу у користування житлової кімнати на першому поверсі або іншої пристосованої для осіб з інвалідністю кімнати, а отже існує порушення прав позивача як особи з інвалідністю на доступність житлового приміщення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Харківська міська рада, не погодилась з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами вирішено справу без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.

Так, правову позицію щодо компетенції судів по спонуканню органу місцевого самоврядування відносно його зобов`язання по прийняттю ним рішення викладено у постанові Вищого адміністративного суду України від 20 серпня 2014 року у справі №К/9991/27687/12, у якій зазначено, що до компетенції суду не входить зобов`язання відповідача приймати на сесії будь-яке конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії відповідача або визнати неправомірним необґрунтоване зволікання з розглядом питання, однак не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом.

Таким чином, ухваливши рішення про зобов`язання відповідачів надати позивачу житло шляхом заміни його кімнати на житлову кімнату на першому поверсі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вийшов за межі компетенції суду, перебравши на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 6-рп/2002 від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад.

Посилаючись при ухвалені рішення на статті 4, 27 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» суд не врахував висновок Конституційного Суду України, наведений у Рішенні № 6-рп/2002 від 26 березня 2002 року, де визначено політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення, а відтак Департамент житлового господарства Харківської міської ради, виконавчий комітет Харківської міської ради, Харківська міська рада не є належними відповідачами по вказаній справі.

Крім того, у касаційній скарзі у якості правової підстави для касаційного перегляду судових рішень заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Суди не врахували та не надали належної оцінки тим обставинам, що на даний час відсутнє вільне житло на першому поверсі житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому мешкає заявник, про що їй неодноразово повідомлялось. Також відсутнє житло на першому поверсі, яке б відповідало вимогам ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю, і в інших житлових будинках, які знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова, про що надавалась інформація та неодноразово повідомлялось суду. Позивач має право на приватизацію займаної нею житлової площі, та може самостійно замінити собі житло, в подальшому продавши його, та придбати інше житло за своїм вибором та побажанням, про що вона була неодноразово інформована Департаментом житлового господарства міської ради.

Порядок обміну жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду і фонду житлово-будівельних кооперативів встановлений Правилами обміну житлових приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1986 р. № 31.

Позивач ОСОБА_1 на законних підставах має можливість самостійно провести обмін житла, до того ж на даний час відсутній механізм, який би регулював обмін житла громадянам виконавчими органами Харківської міської ради.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

Фактичні обставини, встановлені судами

З1989 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в кімнаті

АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 15 лютого 2017 року № 103 позивача визнано наймачем цього житлового приміщення.

08 серпня 2017 року Медико-соціальною експертною комісією

ОСОБА_1 встановлено 1 групу інвалідності у зв`язку з ураженням опорно-рухливого апарату, і вона потребує сторонньої допомоги.

ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Харківської міської ради за загальною чергою з 13 серпня 2002 року.

Згідно з медичним висновком комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 8» від 16 серпня 2017 року ОСОБА_1 за станом здоров`я правом на отримання житлового приміщення у першочерговому порядку не користується.

Всі приміщення першого поверху гуртожитку в АДРЕСА_1 знаходяться в приватній власності, вільних приміщень немає.

ОСОБА_1 зверталася до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради з питанням обміну її кімнати на четвертому поверсі на кімнату, розташовану на першому поверсі, проте отримала відмову з роз`ясненням права на приватизацію кімнати

АДРЕСА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказувала на неможливість їй, як особи з інвалідністю першої групи, яка пересувається у інвалідному візку, користуватись житловим приміщенням на четвертому поверсі у зв`язку з відсутністю обладнань цього будинку у відповідності до ДБН щодо доступності приміщень для осіб з інвалідністю. Ставила питання про зобов`язання відповідачів надати у користування житлову кімнату на першому поверсі або надати їй доступне житло у будь який інший спосіб, при цьому не зазначала конкретного будинку, не зазначала про постійне житло або про надання житла поза чергою.

За змістом частини першої статті 28 Конвенції про права осіб з інвалідністю Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності.

Після ратифікації Україною Конвенції ООН про права інвалідів держава взяла на себе відповідні зобов`язання щодо забезпечення, захисту та реалізації прав осіб з інвалідністю.

Основними нормативними актами, які повинні забезпечити людей з інвалідністю правом на повноцінне життя та створити для маломобільних груп населення безбар`єрне середовище, є Закон України від 05 листопада 2009 року №1704-VI «Про будівельні норми», Закон України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», Закон України від 20 травня 1999 року

№ 687-XIV «Про архітектурну діяльність», Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів України», ДБН В.2.2-17:2006 «Будинки і споруди. Доступність будинків і споруд для маломобільних груп населення». Також, Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2009 року № 784 був затверджений план заходів щодо створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення на 2009-2015 роки «Безбар`єрна Україна», а Постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 706 затверджено Державну цільову програму «Національний план дій з реалізації Конвенції про права інвалідів» на період до 2020 року.

За змістом статті 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їх потреб у відновленні здоров`я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності.

Для того, що б у повній мірі забезпечити самостійний спосіб життя людей з інвалідністю, держава повинна створити безбар`єрне середовище.

Органи державної влади зобов`язані створювати умови для гідного життя осіб, які потребують особливого захисту та створення особливих умов, які мають докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

На виконання цих завдань прийнята Державна цільова програма «Національний план дій з реалізації Конвенції про права інвалідів» на період до 2020 року, та Указ Президента України від 18 грудня 2007 року № 1228 «Про додаткові невідкладні заходи щодо створення сприятливих умов для життєдіяльності осіб з обмеженими фізичними можливостями».

За наслідками прийняття цих нормативних актів Держава в особі своїх державних органів зобов`язалась створити прийнятні умови для життя осіб з особливим потребами, здійснити заходи щодо усунення їх дискримінації та забезпечити їх такими умовами життя, що будуть сприяти більшому розвитку їх здібності та враховувати їх потреби, у тому числі і житлові.

Діяльність органів державної влади або органів місцевого самоврядування у цих напрямках повинна бути направлена та демонструвати дійсне бажання виконати свої обов`язки та створити належні умови для життя людини з особливими потребами.

При цьому фактичні потреби конкретної особи можуть бути задоволені будь-яким сприятливим способом для цієї особи та можливим способом для органу державної влади або місцевого самоврядування. Баланс між інтересами цієї людини та інтересами громади повинен бути знайдений з урахуванням інтересів усіх сторін та демонструвати дійсне бажання виконати з боку органів влади та місцевого самоврядування свої завдання у цьому напрямку своїх обов`язків.

Створення цих умов є створенням умов доступності людям з особливими потребами до всіх можливостей інших людей у країні, зокрема доступності до житла.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю та сім`ї, в яких є діти з інвалідністю, мають переважне право на поліпшення житлових умов в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно зі статтею 30 цього ж Закону жилі приміщення, займані особами з інвалідністю або сім`ями, у складі яких вони є, під`їзди, сходові площадки будинків, в яких мешкають особи з інвалідністю, мають бути обладнані спеціальними засобами і пристосуваннями відповідно до індивідуальної програми реабілітації, а також телефонним зв`язком. Обладнання зазначених жилих приміщень здійснюється органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, у віданні яких знаходиться житловий фонд. Обладнання індивідуальних жилих будинків, в яких проживають особи з інвалідністю, здійснюється підприємствами, установами і організаціями, з вини яких настала інвалідність, а в інших випадках - відповідними органами місцевого самоврядування. У разі невідповідності житла особи з інвалідністю вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю може провадитись заміна жилої площі. Органи місцевого самоврядування забезпечують виділення земельних ділянок особам з інвалідністю із захворюваннями опорно-рухового апарату під будівництво гаражів для автомобілів з ручним керуванням поблизу місця їх проживання.

У разі невідповідності житла особи з інвалідністю вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю може провадитись заміна жилої площі.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням наведеного вище нормативно-правового регулювання, правильно виходив з того, що Законом передбачений обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування створити доступне середовище для людей з особливими потребами, при цьому ці органи не можуть посилатися на відсутність порядку заміни житла для людей з особливими потребами як на причину невиконання своїх зобов`язань, оскільки прийнявши той чи інший акт, держава дала підстави для виникнення у фізичних осіб обґрунтованих сподівань стосовно виконання закону.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі №203/1784/16 (провадження №61-18145св18).

Доводи касаційної скарги про відсутність вільного житла на першому поверсі, яке б відповідало вимогам позивача як особи з інвалідністю І групи з ураженням опорно-рухливого апарату з можливістю пересуватися лише в інвалідному візку, як у будинку, де проживає позивач, так і у інших будинках, а також посилання відповідача на черговість надання такої житлової площі особам, які потребують поліпшення житлових умов, не може бути підставою для відмови у наданні позивачу у користування житлової кімнати на першому поверсі або іншої пристосованої для осіб з інвалідністю кімнати, оскільки існує порушення прав позивача як особи з інвалідністю на доступність житлового приміщення.

Посилання заявника у касаційній скарзі на наявність у позивача права на приватизацію жилого приміщення - кімнати АДРЕСА_1 та можливість його подальшого обміну, є необґрунтованими, оскільки наявність нереалізованого права на приватизацію житла не обумовлює перешкод в реалізації тих прав, на захист яких ОСОБА_1 звернулася до суду, зокрема, права на доступність житлового приміщення.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судове рішення про зобов`язання відповідачів надати позивачу житло шляхом заміни його кімнати на житлову кімнату на першому поверсі суд вийшов за межі наданої йому компетенції, перебравши на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування, є необґрунтованими, оскільки суд не допустив втручання у внутрішню діяльність органу місцевого самоврядування, а захистив порушене право позивача у спосіб, який є ефективним та сприятиме відновленню порушеного права позивача на доступність житлового приміщення, як для особи з особливими потребами.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, вкладених у постанові Вищого адміністративного суду України від 20 серпня 2014 року у справі №К/9991/27687/12, оскільки висновки викладені у цій постанові не були обов`язковими для судів станом на момент вирішення спору та не є висновками Верховного Суду, неврахування яких, за змістом пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України могло б бути підставою для касаційного перегляду судових рішень. Крім того, у вказаній постанові суду касаційної інстанції адміністративної юрисдикції мова йде про відсутність компетенції суду на зобов`язання відповідача (органу місцевого самоврядування) приймати на сесії будь-яке конкретне рішення, що істотно відрізняється від правовідносин, вирішених у справі, що переглядається.

Також вбачаються необґрунтованими доводи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки неправильність застосування наведених вище норм матеріального права до спірних правовідносин не встановлена та правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростована.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду та суду першої інстанції у не скасованій і незміненій апеляційним судом частині.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (стаття 10 ЦПК України).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого

2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 липня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко