РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Мордухович К.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницька А.О. про звільнення від стягнення заборгованості за аліментами, -
01.08.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницька А.О. про звільнення від стягнення заборгованості за аліментами.
Згідно ухвали судді від 05.08.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито позовне провадження в порядку загального та призначено справу до підготовчого судового засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 24.09.2019 року закрито підготовче провадження по даній справі, призначено до судового розгляду.
05.10.2020 року до суду від представника відповідача надійшла заява про поновлення пропущеного строку на подання відзиву та 20.10.2020 року надійшов відзив на позов.
В судовому засіданні 11.03.2020 року позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, також був допитаний свідок, явку якого забезпечила сторона позивача.
В подальшому, протягом тривалого часу учасники судового розгляду в призначені судом судові засіданні не з`являлися ( з квітня 2020 року), про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, 10.12.2020 року представник позивача в черговий раз подала заяву про відкладення розгляду справи у зв*язку з вжиттям заходів укладення мирової угоди.
При вирішенні питання можливості розгляду справи, судом враховано, що як позивачем, так і відповідачем до суду подано заяви, в яких висловлена позиція щодо позовних вимог, допитані свідки, явку яких було забезпечено до суду.
Згідно вимог ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності є складовою частиною конституційного принципу верховенства права.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків.
Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.
Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.
Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.
Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань.
Таким чином, враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, враховуючи строки розгляду справи та відсутність будь-яких інших клопотань, які заявлені та не розглянуті судом, враховуючи висловлену позицію сторін та відсутність строків закінчення карантину, відсутність даних про укладення мирової уклади та можливість укладення мирової угоди під час проведення виконавчих дій, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки подальший не розгляд справи порушує права учасників щодо розумності строків розгляду справи.
Суд, встановивши дійсні обставини справи, повно та всебічно дослідивши та оцінивши докази по справі, які надані як позивачем, так і відповідачем, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 09 вересня 2006 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В період подружнього життя, у сторін народилися дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є позивач та відповідач.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.09.2018 по справі №640/9237/18, шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.04.2013 по справі №640/3782/13-ц за позовом ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1300 грн. щомісяця, починаючи з 05.03.2013 і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти у розмірі 500 грн. щомісячно на утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною 3-річного віку.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 07.03.2019 року про прийняття виконавчого документу, державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків ГТУЮ у Харківській області відкрито виконавче провадження №58577305 згідно постанови від 19.03.2019 року.

За представленим державним виконавцем розрахунком заборгованості по аліментам від 07.05.2019 (а.с. 19) в межах відкритого виконавчого провадження №58577305 ОСОБА_1 нараховано аліментну заборгованість в розмірі 96200 грн., яка відрахована за період з березня 2013 року по квітень 2019 року.

Звертаючись з позовом до суду позивач вказує, що з дати народження дитини (2012 рік) до березня 2019 року, він виконував добровільно обов`язок з матеріального забезпечення як відповідачки, так і спільної дитини, проживаючи однією родиною. Також, ним було сплачено за період з березня 2019 по травень 2019 року грошові кошти у загальній сумі 3900 грн. на рахунок державного виконавця. А тому, зазначає, що нарахована заборгованість з березня 2013 року по березень 2019 року є помилково нарахованою через фактичну сплату аліментних коштів і просить його звільнити від заборгованості по аліментах за вимогами ст. 197 СК України.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Вимогами ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до вимог ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно роз*ясень, що викладені у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року «повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня

Її життя». Аналогічна право позиція викладена у висновках Верховного Суду по справах № 343/860/17 від 21.11.2018 року та № 344/12158/16-ц від 01.08.2018 року.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача;2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи;4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Дослідивши надані до суду докази в обґрунтування доводів позивача і відповідача, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним фактично були сплачені суми аліментів, які присуджені за рішенням суду від 22.04.2013 по справі №640/3782/13-ц, у розмірі 1300 грн. щомісяця, починаючи з 05.03.2013 і до досягнення дитиною повноліття, і аліменти у розмірі 500 грн. щомісячно на утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною 3-річного віку.

Також, обставини сплати аліментів добровільно, на що посилається позивач у позові як на підставу позовних вимог спростовуються відповідачем ОСОБА_2 у відзиву.

Посилання позивача про проживання разом з відповідачем однією сім*єю та забезпеченням відповідача та їх сина всім необхідним не підтверджується дослідженими доказами, не спростовує висновків суду, не визнається відповідачем, та суд зазначає, що рішення суду від 22.04.2013 по справі №640/3782/13-ц про стягнення аліментів є обов*язковим для виконання для всіх учасників судового розгляду, з дати, вказаної у рішенні, а саме з 05.03.2013 року.

Також, судом надана оцінка показанням свідка, допитаного в суді і суд зазначає, що покази свідка, який є родичем позивача про надання грошових коштів відповідачеві суд оцінює критично, враховуючи взаємовідносини сторін та показання свідка по обставинах подій зі слів позивача.

Також, до суду не надані позивачем і обґрунтування звільнення від сплати аліментів, з посиланням на вимоги ст. 197 СК України, за наявності тяжкої хвороби або інших обставин, що має істотне значення, і такі докази суду також не надані.

Крім того, суд зазначає, що станом на момент розгляду справи, позивач не звертався до державного виконавця, яким було розраховано заборгованість по сплаті аліментів, не надав виконавцю доказів сплати аліментів, які не були враховані державним виконавцем та розрахунок заборгованості по аліментах станом на теперішній час є дійсним.

Посилання позивача на всі інші докази (придбання техніки, надання нотаріальної заяви на виїзд дитини, лікування дитини під час хвороби) не може бути підставою для звільнення від нарахованої заборгованості по аліментах, а може бути свідченням лише додаткових добровільних витрат батька дитини на утримання дитини за наявності додаткових потреб. Посилання на перекази коштів в РФ також не підтверджують перерахування аліментів саме відповідачеві та відсутні докази сплати аліментів саме в тому розмірі, який визначений судом та розрахований державним виконавцем.

Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини свідчать про безпідставність вимог ОСОБА_2 про звільнення від стягнення заборгованості по аліментах, скасування суми заборгованості та суд відмовляє у позові за недоведеністю та безпідставністю в повному обсязі.

Судом також роз*яснюється, що сторони не позбавлені можливості вирішити питання мирним шляхом щодо врегулювання розміру заборгованості на стадії виконання рішення суду, відповідно до вимог чинного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що позивачами протягом судового розгляду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позовних вимог підстав для відшкодування витрат суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77, 81, 89, 141, 258, 263, 265, 280, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницька А.О. про звільнення від стягнення заборгованості за аліментами по справі №640/3782/13-ц, скасування суми заборгованості відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: