Справа № 463/3110/19
Провадження № 2/463/224/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Козак М.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Сергєєвої О.І. ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу з врахуванням індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми боргу та завданої моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики у розмірі 589264,07 гривень, що складається з 400236,80 гривень - основна сума боргу, 157853,08 гривень - відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції, 31174,19 гривень - відсотки з урахуванням 3% річних від простроченої суми; стягнення заподіяної моральної шкоди у розмірі 10000,0 гривень та понесених судових витрат.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.02.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. Відповідачем була надана відповідна розписка про отримання коштів у розмірі 14720,0 доларів США. ОСОБА_3 зобов`язалася повернути отриману суму коштів через шість місяців. Кінцевим терміном повернення коштів було 28.08.2016 року. Незважаючи на визначені терміни повернення позики, відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала. На звернення про повернення суми позики не реагує жодним чином. Станом на момент звернення до суду із вказаною позовною заявою кошти не повернені. За період невиконання договірного зобов`язання утворилась інфляційна складова суми боргу у розмірі 157853,08 гривні та 3% річних - у розмірі 31174,19 гривні. Крім цього, вважає, що відповідач своїми діями завдала позивачу моральну шкоду, оскільки остання скористалась довірою позивача та отримуючи кошти не мала наміру їх повертати. Проте, позивач являється пенсіонером, має серйозні проблеми із здоров`ям та протягом тривалого часу заощаджувала вказані кошти. Вважає, що сума у розмірі 10000,0 гривень буде справедливою моральною компенсацією, яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного, просить позов задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики - розписки у розмірі 589264,07 гривень та стягнути заподіяну моральну шкоду у розмірі 10000,0 гривень, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду.

Справа поступила до суду 16.04.2019 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.04.2019 року повернуто представнику позивача ОСОБА_1 - адвокату Сєргєєвій О.І. заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.05.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

04 червня 2019 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з наступних підстав. Зазначає, що у 2012 році уклала із позивачем усний договір позики грошових коштів на суму 8800,0 доларів США та виконала зобов`язання, повернувши вказані кошти. Маючи намір укласти аналогічний договір, звернулась до позивача з відповідним проханням у 2016 року про що 31 січня 2016 року написала розписку, однак на момент укладення договору позивач не мала всієї суми. 28 лютого 2016 року, перебуваючи у позивача, відповідач здійснила відповідні виправлення у розписці, проте коштів не отримала, так як в ході розмови виник конфлікт щодо формулювання змісту розписки та зазначених у ній даних. В подальшому, ОСОБА_3 мала дійсний намір отримати вказані кошти та дізнавшись, що відносно сина позивача ухвалено вирок за таємне викрадення майна, передумала, оскільки мала сумнів щодо походження вказаних коштів. Була переконана, що позивачем у її присутності були знищені розписка та копія паспорта відповідача. Будь-яких претензій зі сторони позивача не отримувала у зв`язку із невиконанням умов договору позики. Щодо заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди, вказує, що позивач не зазначає в чому полягала моральна шкода, в який спосіб вона завдана, чому розмір такої шкоди становить 10000,0 гривень та якими доказами доводиться вказана сума. Формулювання позивача про зловживання довірою трактується відповідачем як обвинувачення у шахрайстві, що є предметом кримінального судочинства. Відповідний вирок суду позивач суду не представила, про звернення у правоохоронні органи відповідачу також невідомо. Наведені обставини свідчать про необґрунтованість заявленої вимоги.

12 червня 2020 року на адресу суду поступила відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_5 . Вказує, що відповідач дійсно позичала у ОСОБА_1 13.05.2013 року кошти у розмірі 8800,0 доларів США, що підтверджується наявною у позивача розпискою, з якої вбачається, що ОСОБА_3 отримала кошти у розмірі 8800,0 доларів США строком на 5 місяців під 5%. Умов вказаного договору позики відповідач не виконала, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки. В подальшому 28.02.2016 року відповідачем було додатково взято у позику кошти в сумі 5920,0 доларів США та надано розписку про отримання у позивача коштів на загальну суму 14720,0 доларів США (8800,0 та 5920,0 доларів США). Твердження відповідача щодо засудження сина позивача не можуть братися до уваги, оскільки ОСОБА_6 засуджений вироком Жовківського районного суду м.Львова лише 02.03.2018 року. Крім цього, притягнення сина позивача до кримінальної відповідальності немає жодного значення для вирішення спору у вказаному провадженні. Оскільки боргова розписка й надалі знаходиться у ОСОБА_1 , тому зобов`язання за договором позики позивачем не виконано та відповідач не могла звертатись з проханням про її повернення. Зазначає, що позивач неодноразово усно зверталась з вимогою про повернення коштів, однак такі на момент звернення до суду не виконані. Представник позивача наполягає на тому, що відповідач, скориставшись довірливими відносинами позивача до відповідача щодо позики коштів, які не повернуто, спричинила душевні страждання та погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 , тобто заподіяла моральну шкоду.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 14.06.2019 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_5 про вжиття заходів забезпечення позову. Накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер майна № 23395630, загальною площею 81,6 кв.м., на підставі договору дарування від 01 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л.А. за реєстровим № 2148.

21 червня 2016 року на адресу суду скеровано заперечення відповідача ОСОБА_7 на відповідь на відзив, відповідно до яких остання зазначає, що долучена до відповіді на відзив розписка від 13.05.2013 року свідчить лише про наявність цивільно-правових відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , права якої порушено. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 діє від імені ОСОБА_8 в частині захисту порушених ОСОБА_3 прав щодо невиконання зобов`язання за договором позики від 13.05.2013 року. Щодо небажання отримувати грошові кошти у позивача в 2016 році у зв`язку із протиправною діяльністю її сина, то позивач припускається логічної помилки щодо причин та наслідків. Так, у вироку суду йдеться мова про вчинення злочинної діяльності протягом 2012-2016 років. Тому відповідачу було відомо про злочинну діяльність як таку, а не наявність вироку, який набрав законної сили. Крім цього, ОСОБА_1 не вказує з яких саме джерел доходу здійснено заощадження коштів, що стали предметом розгляду у вказаному спорі. Щодо тверджень про наявність обставин для відшкодування моральної шкоди, такі жодним чином не обґрунтовані.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 03 липня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача Сергєєва О.І. пояснила, що позивач передала відповідачу кошти у розмірі 14720,0 доларів США, що підтверджується розпискою. Вказані дії відбувались у будинку позивача ОСОБА_1 та при цьому були присутніми син позивача ОСОБА_6 та її сестра ОСОБА_9 . Протягом часу, коли відповідач не виконала умов договору, позивач зверталась до останньої в усній формі про повернення коштів. Крім цього, зазначила, що дійсно 13.05.2013 року відповідач отримала від позивача кошти у розмірі 8800,0 доларів США на строк до 13.10.2013 року. Зазначені грошові кошти ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_8 в позику на підставі усної домовленості. 28.02.2016 року позивачем було додатково позичені відповідачу грошові кошти у розмірі 5920,0 доларів США, та отримано відповідну розписку з врахуванням раніше переданих коштів у розмірі 8800,0 доларів США, на загальну суму 14720,0 доларів США. Просить задовольнити позов з врахуванням усіх представлених суду доказів та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 589264,07 гривень та 10000,0 гривень, завданої моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що кошти, які передавались у 2013 році відповідачу у розмірі 8800,0 доларів США вона пере позичила у ОСОБА_8 , але при передачі коштів відповідачу вона діяла від свого імені. Вказані кошти були необхідні відповідачу для власних потреб. Жодних дій щодо повернення зазначеної суми коштів нею не здійснювалось. Щодо завданої їй моральної шкоди, то така полягає у душевних переживаннях та емоційних стресах.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 позов заперечили. Зазначили, що на підставі договору позики від 13.05.2013 року, у відповідача виникли цивільно-правові відносини з ОСОБА_8 . Так, у 2013 році відповідач звернулась до позивача з метою отримання коштів для власних потреб у розмірі 8800,0 доларів США. Вдома у ОСОБА_1 вона отримала вказану суму та написала відповідну розсипку під диктовку позивача, була переконана, що кошти належать саме ОСОБА_8 , а не ОСОБА_1 , оскільки така останніх не мала. До 2015 року кошти вона повернула у повній сумі, однак у неї відсутні докази на підтвердження вказаних обставин. В січні 2016 року відповідач повторно звернулась із проханням позичити кошти у розмірі 10000,0 доларів США. Позивач додала ще відсотки у розмірі 5% за невиконання зобов`язання по передньому договору позики, внаслідок чого утворилась загальна сума 14720,0 доларів США., хоча жодних коштів відповідач за договором позики від 28.02.2016 року не отримувала. Також зазначили, що позивачем жодним чином не доведено та не підтверджено доказами, що з вини відповідача їй завдано моральної шкоди. Враховуючи наведене, просять відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказаний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року (справа № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18) та такий слід враховувати судам при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України.

Як вбачається з представленої розписки про отримання позики, складеної 28.02.2016 року (а.с.8), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні 27 листопада 2019 року з участю сторін, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с.166-167), відповідач ОСОБА_3 отримала від позивача ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 14720,0 доларів США строком на шість місяців.

Водночас, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечила факт отримання вказаних коштів, посилаючись на те, що після написання боргової розписки виник конфлікт та коштів відповідач за договором позики від 28.02.2016 року не отримувала. Зазначила, що даний факт може підтвердити свідок ОСОБА_10 , якій вона мала в цей день повернути кошти.

Так, свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що у листопаді 2015 року вона позичила відповідачу кошти у розмірі 2000,0 доларів США на усній домовленості без визначення строку їх повернення. У 2016 році вона звернулась до ОСОБА_3 з проханням повернути кошти, однак такої можливості у неї не було та вони на прохання відповідача поїхали у смт.Новий Яричів з метою перепозичити кошти. Однак, позивач відповідачу коштів не позичила та такі були повернуті свідку лише у квітні 2016 року.

Судом не беруться до уваги пояснення відповідача щодо неотримання коштів за договором позики, оскільки такі повністю спростовуються показами, допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та не підтверджуються показами допитаної в якості свідка ОСОБА_10 , яка не була присутня при безпосередньому укладанні договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що 28.02.2016 року відповідач прийшла до позивача з метою отримати у позику кошти. Вона була присутня при написанні розписки. Події відбувались вдома у позивача. ОСОБА_3 написала розписку, після чого позивач передала їй кошти. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 14720,0 доларів США. При вказаних подіях також був присутній ОСОБА_6 , який перераховував гроші.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що відповідач неодноразово позичала гроші у його матері - позивача ОСОБА_1 . При всіх цих обставинах він був присутній. Додатково вказав, що мати відповідача також позичала кошти у його матері. Крім цього, зазначив, що у 2013 році позивач позичала відповідачу кошти у сумі 8800,0 доларів США, однак остання їх не повернула. У подальшому, у 2016 році ОСОБА_1 позичила ОСОБА_3 кошти у розмірі 5920,0 доларів США, які він передав особисто. Проте відповідач на даний час жодних коштів так і не повернула.

Судом не береться до уваги посилання відповідача в частині того, що ОСОБА_1 не була стороною договору позики від 13.05.2013 року та цивільно-правові відносини щодо виконання зобов`язання в частині позики грошових коштів у розмірі 8800,0 доларів США виникли між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , оскільки вказана боргова розписка не є предметом спору у вказаному провадженні.

Крім цього, слід врахувати, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Так, судом було оглянуто оригінал боргової розписки від 28.02.2016 року, яку представила суду позивач в судовому засіданні, тобто факт наявності такої у ОСОБА_1 підтверджує невиконання боржником свого обов`язку щодо повернення коштів за договором позики.

Договір позики відповідачем не оспорювався, письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів, та сплати таких відповідачем не надано.

Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики підтверджується написаною відповідачем розпискою, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав.

Судом встановлено, що відповідачем зобов`язань за договором позики від 28.02.2016 року не виконано, строк виконання завершився 28.08.2016 року, а тому із довготривалим його не виконанням, у позивача виникло право щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, сума грошового зобов`язання на яку слід нараховувати інфляційні втрати та 3% річних становить 14720,0 доларів США, що еквівалентно 400236,80 гривні станом на 02.04.2019 року, оскільки згідно офіційного курсу Національного Банку України вартість 1 долара США становила 27,19 гривень.

Слід зазначити, що при розрахунку кількості днів прострочення позивачем невірно за основу береться сума у розмірі 400236,0 гривень, водночас сума основного боргу становить 400236,80 гривень. Також, строк нарахування 3% річних слід рахувати не з 28 серпня 2016 року, а з 29 серпня 2016 року, оскільки перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, тому за прострочення вказаного грошового зобов`язання за період 29.08.2016 року - 02.04.2019 року (кількість днів прострочення 947) сума 3% річних становить 31152,68 гривень.

В свою чергу, враховуючи період невиконання грошового зобов`язання, розрахунок інфляційних втрат слід обчислювати з вересня 2016 року по березень 2019 року включно, що відповідає висновку, зробленому у п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а саме - розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Позивачем при розрахунку інфляційних втрат невірно визначено рівень інфляції та період такого нарахування. Зокрема, відповідного до вказаної практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, періодом для нарахування інфляційних втрат є вересень 2016 - березень 2019 року та рівень інфляції становив 1,374%. Відтак, інфляційне збільшення заборгованості за вказаний період становить 149593,01 гривень, а тому стягненню підлягає вказана сума, яка є відмінною від суми вказаної у розрахунку, представленим позивачем.

Таким чином, провівши відповідний розрахунок суми, яка підлягає стягненню, враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач ОСОБА_3 , отримавши у борг грошові кошти, не виконала свої зобов`язання у строки визначені договором, а тому позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 400236,80 гривень, три відсотки річних у розмірі 31152,68 гривень, інфляційні нарахування у розмірі 149593,01 гривень, а всього - 580982,49 гривень.

Щодо заявленої позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 10000,0 гривень, то суд вважає таку безпідставною з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивач зазначає, що моральна шкода їй завдана у зв`язку із порушенням особистого немайнового права, однак зі змісту позовних вимог вбачається, що в даному випадку заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договірними правовідносинами.

Пунктом 5 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Положеннями ст.611 ЦК України врегульовано, що в разі порушення договірного зобов`язання, настають правові наслідки, в тому числі відшкодування моральної шкоди, встановлені договором або законом.

Проте, умовами договору позики від 28.02.2016 року, укладеного між сторонами, щодо відшкодування моральної шкоди у випадку порушення договірного зобов`язання не передбачено, тому неналежне невиконання умов вказаного договору відповідачем не може бути підставою для пред`явлення вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позикодавцю. У зв`язку із цим в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 6376,85 гривень, що складаються із сплаченого судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 5992,65 гривень (а.с.1) та 384,20 гривні, сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову (а.с.96).

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28 лютого 2016 року у розмірі 580982,49 гривень (п`ятсот вісімдесят тисяч дев`ятсот вісімдесят дві гривні сорок дев`ять копійок), що складається з 400236,80 гривень (чотириста тисяч двісті тридцять шість гривень вісімдесят копійок) - основна сума боргу, 149593,01 гривень (сто сорок дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто три гривні одна копійка) - відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції, 31152,68 гривень (тридцять одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні шістдесят вісім копійок) - відсотки з урахуванням 3% річних від простроченої суми.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати - судовий збір у розмірі 6376,85 гривень (шість тисяч триста сімдесят шість гривень 85 копійок).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено - 31 січня 2020 року.

Суддя Грицко Р.Р.