Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

24 січня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Бондаренко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з даним позовом 30.09.2019 року мотивуючи тим, що є власниками квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані вони та відповідач у справі, ОСОБА_3 , в якої вони придбали квартиру у 2006 році. Однак, відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні з дня оформлення договору купівлі-продажу квартири, тобто більше року, її речей в приміщенні не має і вона не знялася з реєстраційного обліку в добровільному порядку, житлом не цікавиться, витрат по утриманню будинку не несе. Таким чином, відповідач порушує їхні права, як власників будинку, щодо утримання, користування та розпорядження житлом, позбавляє можливості оформити субсидію. В зв`язку з тим, що мирним шляхом вирішити спір не можливо, позивачі просили в судовому порядку визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .Позивачі звернулися до суду з даним позовом 30.09.2019 року мотивуючи тим, що є власниками квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані вони та відповідач у справі, ОСОБА_3 , в якої вони придбали квартиру у 2006 році. Однак, відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні з дня оформлення договору купівлі-продажу квартири, тобто більше року, її речей в приміщенні не має і вона не знялася з реєстраційного обліку в добровільному порядку, житлом не цікавиться, витрат по утриманню будинку не несе. Таким чином, відповідач порушує їхні права, як власників будинку, щодо утримання, користування та розпорядження житлом, позбавляє можливості оформити субсидію. В зв`язку з тим, що мирним шляхом вирішити спір не можливо, позивачі просили в судовому порядку визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та зазначила, що вона придбала квартиру у 2006 році в ОСОБА_3 , в даній квартирі живе із сином - ОСОБА_2 . Відповідач є колишнім власником квартири, однак не відомо чому не знялася з реєстраційного обліку. Після укладення договору вона вважала, що зареєстровані у квартирі лише вона із сином і їй надавали таку довідку, а вже після реформування ЖЕК з`ясувалося, що відповідач зареєстрована в квартирі. В зв`язку з реєстрацією відповідача у квартирі вона не має можливості оформити субсидію та вільно розпоряджатися своїм майном.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала.

На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача - ОСОБА_1 , покази свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивачі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Пашкевич Л.Г. і зареєстрованого в реєстрі за №4418, є власниками квартири АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають в ній, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 5,9-11,13-17,20-22).

З акту про фактичне місце проживання (не проживання) осіб від 18.09.2019 року та довідки про фактичне місце проживання (не проживання) осіб від 18.09.2019 року (а.с.18,19), вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована, але не проживає з 2006 року і по теперішній час, що також підтверджується матеріалами справи (а.с. 23,28) та показами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Пашкевич Л.Г. і зареєстрованого в реєстрі за №4418, відповідач ОСОБА_3 , як продавець квартири, зобов`язувалася до 20.08.2006 року забезпечити зняття з реєстрації всіх осіб, зареєстрованих в квартирі, а також звільнити її від речей домашньої обстановки та вжитку і іншого належного йому майна. Однак, відповідач умови договору купівлі-продажу щодо зняття з реєстрації місця проживання, не виконала.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України.

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що відповідач була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , як власник квартири, проте в даному житловому приміщенні не проживає з 2006 року, її особистих речей у квартирі немає, домовленості між нею та новими власниками житла щодо права користування житлом відсутні, що підтверджено матеріалами справи та узгоджується з показами свідків.

Враховуючи вищезазначене, та те що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 залишаючись зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є позивачі, є сторонньою для них особою, яка перешкоджає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує їх права, як власників, тому вони мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Згідно вимог ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач у даній справі відзив на позов із запереченнями та належними і допустимими доказами в їх підтвердження та спростування доводів позивача до суду не подала.

Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачі сплатили при подачі позову судовий збір в розмірі 768,40 грн. (а.с.1), однак заявили клопотання про залишення вказаних витрат за ними без відповідного відшкодування.

Керуючись ст. 41,47 Конституції України, ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст. 15, 16, 317, 319, 383, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , ст. 4, 12, 76 - 81, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 28.01.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко