Справа № 2-296/11
Провадження № 4-с/638/6/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Подосокорської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові скаргу ОСОБА_1 , стягувач Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк», Оріхівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про зобов`язання вчинення дій,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в якій просить зобов`язати Оріхівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області надати суду належним чином завірену копію виконавчого провадження по ЗВП №46612351; визначити адресу для листування та реєстрації ОСОБА_1 у м.Оріхів; надати житло ОСОБА_1 у м.Оріхів; визначити розумні строки розгляду заяв, клопотань, відводів; визначити порядок надання копії з відповідним засвідченням; визначити порядок ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень; поновити строки; дослідити листи; надати ОСОБА_1 акт продажу нерухомого майна; в ухвалі суду під час дослідження доказів посилатись на аркуші матеріалів справи. Свою скаргу обгрутовує тим, що у зв`язку з продажем нерухомого майна у заявника відсутнє місце проживання, реєстрації, отримання кореспонденції. На звернення ОСОБА_1 від 18.09.2019 року, 23.09.2019 року, 26.09.2019 року державний виконавець умисно приховує інформацію, виконавча служба приховує виконання рішення №2-644/10 Дзержинського районного суду м.Харкова, документи знищені.

У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Суд, дослідивши матеріали скарги, прийшов до наступного.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.09.2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» задоволено, стягнуто на користь АБ «Укргазбанк» солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ТОВ «КМК ОЙЛ ПЛЮС», ТОВ «КМК ОЙЛ» заборгованість за договором про овердрафтне обслуговування у сумі 1295008,87 грн. та судові витрати.

В провадженні Оріхівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться ЗВП № 46612351 по виконанню в тому числі виконавчого листа № 2-296/11, виданого 25.10.2011 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ТОВ «КМ Ойл Плюс» на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» боргу у розмірі 1295008,87 грн. та судових витрат в сумі 1700 грн., витрат на ІТЗ судового процесу у сумі 30 грн. по 432,50 грн.

За повідомленням державного підприємства «Сетам» аукціон по лоту № 368080 відбувся 27.08.2019 року, за результатами проведення, електронні торги визнані такими, що відбулися. Строк для сплати встановлено до 10.09.2019 року, до ДП «Сетам» надійшов лист-повідомлення Оріхівського РВДВС від 30.08.2019 року №11593 про надходження 29.08.2019 року від переможця коштів за придбане на електронних торгах майно у повному обсязі.

ОСОБА_1 зазначає про звернення до державного виконавця із запитам, проте жодного доказу на підтвердження вказаної обставини суду не надано.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання. За змістом положень ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний розпочати примусове виконання рішення за наявності низки умов, зокрема якщо: виконання рішення передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, набрало законної сили; не пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; виконавчий документ відповідає вимогам, передбаченим ст. 4 цього Закону; стягувач подав заяву про примусове виконання рішення та надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

У відповідності до ч. 1 та ч. 3, ч. 10 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження`визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Суду не надано доказів щодо недотримання вищезазначених умов.

Ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, й несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ст.ст.76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК).

Обов`язок доказування і подання доказів покладено на сторони, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК).

Діяльність суб`єктів владних повноважень врегульовано законами та підзаконними нормативно-правовими актами, ці правові документи дають суб`єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Як передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1.6 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи проектів нормативно-правових актів» № 1380/5 від 23.06.2010 дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

Тобто здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

При цьому, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналогічне роз`яснення надане судам в п. 18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2012, яке зводиться до того, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачений відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень (вчинення дії), своєчасно та неупереджено, з метою забезпечення реального виконання рішення.

Щодо інших вимог скарги, суд зазначає, що до його повноважень не входить в порядку ст.447 ЦПК України вирішення питань в тому числі - визначення адреси для листування та реєстрації заявника у м.Оріхів: надання йому житла; визначення розумних строків розгляду заяв, клопотань, відводів; визначення порядку надання копій здокументів та порядку ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень; надання акт продажу нерухомого майна, оскільки такими повноваженням суд не наділений при здійсненні контролю за виконанням судового рішення.

Враховуючи викладене, оскільки доводи боржника про наявність порушень вимог закону під час здійснення виконавчого провадження на час розгляду скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, а тому скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 81, 447-451, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , стягувач Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк», Оріхівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про зобов`язання вчинення дій відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий