Ухвала

28 січня 2020 року

м. Київ

справа № 127/21251/18

провадження № 61-1727ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку і за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 6 000 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення ними повноліття, а також кошти на її утримання в розмірі 5 000 грн щомісячно до досягнення їх дитиною ОСОБА_3 трьох років.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що з 30 квітня 2014 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Від шлюбу вони мають двох синів: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після припинення спільного проживання, а саме з січня 2018 року ОСОБА_4 не надає необхідної матеріальної допомоги на утримання дітей. Відповідач має постійне місце роботи, працює моряком на підставі офіційних контрактів з іноземними компаніями у сфері нафтовидобудування, тому є матеріально забезпеченим, має у власності декілька автомобілів та квартиру. За час подружнього життя і до січня 2018 року відповідач постійно надавав їй кошти на утримання дітей та на її утримання в розмірі 2-3 тисячі доларів США щомісячно шляхом доступу до його валютного рахунку. Враховуючи фінансову спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дітей та її утримання, просила задовольнити позов.

У січні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустріним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходів щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з 29 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зустрічний позов ОСОБА_4 обґрунтовано тим, що коли він знаходився на роботі за кордоном, щоб мати можливість забезпечити сім`ю, ОСОБА_1 жила у своє задоволення, маючи доступ до заощаджених протягом тривалого часу коштів, витрачала їх на розваги. Наразі молодший син Даніель проживає з ним та перебуває на його повному утриманні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн щомісячно, починаючи з 28 серпня 2018 року і до 01 листопада 2018 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду в частині стягнення в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. В решті позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходів щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подання зустрічної позовної заяви, а саме з 29 січня 2019 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду в частині стягнення у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дружини в розмірі 3 000 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті рішення залишено без змін.

23 січня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Таким чином, ціна позову в цій справі становить 102 000 грн ((6 000 грн х 6) + (6 000 грн х 6) + (5 000 грн х 6)), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 127/21251/18 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що оскаржуваними судовими рішеннями було створено виключну правову проблему, яка підлягає вирішенню Верховним Судом, оскільки правильне вишення справи в подальшому може вплинути на єдність правозастосовчої практики. Крім того, справа становить значний суспільний інтерес, тому що її вирішення буде превентивно захищати права та інтереси того з батьків, з яким на законних підставах проживає дитина від того з батьків, який проживає окремо від дитини, але чинить протиправні дії з метою, яка суперечить моральним засадам суспільства і порушує права неповнолітньої дитини. Вказана справа має виняткове значення для неї, оскільки вона більш ніж рік і два місяці не може побачити свою дитину через незаконні дії відповідача.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, про те, що оскаржуваними судовими рішеннями було створено виключну правову проблему, вирішення якої може вплинути на єдність судової практики, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано. Доводи заявника про існування виключної правової проблеми, створеної оскаржуваними судовими рішеннями, належним чином не обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Аргументи заявника про наявність значного суспільного інтересу та виняткового значення цієї справи для неї зводяться до її незгоди з обставинами, встановленими оскаржуваними судовими рішеннями, що не є підставою для їх перегляду в касаційному порядку в малозначній справі.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук