Єдиний унікальний номер 233/9101/19
Номер провадження 22-ц/804/3520/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Кішкіної І.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 233/9101/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 вересня 2020 року (суддя Фоміна Ю.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Краматорськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала Заяву б/н від 08.02.2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 4 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею і Банком Договір про надання банківських послуг. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в Приватбанку, які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі, а також цю обставину підтверджує факт користування картрахунком та використання позичальником кредитних коштів. Для погашення кредиту банк надав відповідачу інструменти, передбачені Договором, а саме п.2.1.1.12.3, відповідно до якого поповнення картрахунку здійснюється шляхом внесення коштів в готівковій або безготівковій формі і зарахування їх банком на картрахунок держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі Договору. П.1.1.3.2.3 договору для АТ КБ «Приватбанк» передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. У разі незгоди зі змінами 2 Умов та правил надання банківських послуг» або «Тарифів Банку» клієнт має право надати Банку заяву про розірвання Договору виконавши умови п.2.1.1.5.4 Договору. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого ліміту. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Відповідач станом на 31.10.2019 року має заборгованість 59 244,27 грн, яка складається з: 4 371,57 грн заборгованість за кредитом; 49 575,35 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2 000,00 грн заборгованість за пенею; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 2 797,35 грн штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 08.02.2011 р. у розмірі 59 244,27 грн та витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 102,00 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 вересня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

АТ КБ «ПриватБанк» на вказане судове рішення подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності посилаючись на відлік строку останньої з дати здійснення останнього платежу, тим самим визнаючи обов`язок відповідачки на здійснення щомісячних платежів щодо повернення боргу, що свідчить про визнання наявності кредитних зобов`язань і обов`язку щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування. Крім того, на думку скаржника, позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав шляхом стягнення в судовому порядку з боржника фактичної отриманої суми кредитних коштів і вимога про стягнення боргу за тілом кредиту в розмірі 4 371,57 грн є законною та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив. За частиною 3 статті 360 ЦПК України його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.

Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню в частині вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 08.02.2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку та виявила бажання оформити дебетовою карту.

Як зазначено у витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», пільговий період до 55 днів за кожною тратою, базова процентна ставка 2,5%, обов`язків щомісячний платіж 7% від заборгованості.

Згідно з довідкою-розрахунком загальна сума заборгованості станом на 31.10.2019 року становить 59 244,27 грн, яка складається з: 4 371,57 грн заборгованість за тілом кредиту; 49 575,35 грн заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість; 2 000,00 грн заборгованість за пенею; 3 297,35 грн заборгованість по судовим штрафам.

Відповідно до банківської виписки за карткою ОСОБА_1 , остання дійсно користувалася наданими банком кредитними коштами, та 11.10.2016 року останній раз було здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_1 в сумі 302,63 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що між банком та ОСОБА_1 був укладений письмовій формі саме кредитний договір із зазначенням суттєвих умов, в тому числі розміру відсотків та пені за неналежне виконання умов договору, оскільки підпис відповідачки є тільки на анкеті-заяві, та не міститься на витязі з Тарифів та Умовах і Правилах надання банківських послуг.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частин 1-2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування. Послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду під час перегляду 03 липня 2019 року судового рішення у подібних правовідносинах (справа № 342/180/17) дійшла висновку, що правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, можливо застосувати до спірних правовідносин за умови достовірного підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, оскільки договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг, а інших умов договору сторони не підписували, то Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, лише у разі, якщо саме ці Умови і правила були чинними під час укладення договору. Проте належними доказами не підтверджується, що саме додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг були чинними на час укладення договору.

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також. Якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів суд першої інстанції обґрунтовано посилався на те, що позивачем не доведено узгодження запропонованих позичальнику Умов та правил банківських послуг, які відповідачем не підписані. У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо нарахування процентів за користування кредитом. Нарахування процентів та штрафних санкцій суперечить положенням законодавства щодо захисту споживача у кредитних відносинах, оскільки споживач не повідомлений належним чином про умови кредитування.

Такий висновок суду не спростовується доводами апеляційної скарги, у тому числі щодо укладення між сторонами саме кредитного договору.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, тягар доказування правомірності своїх вимог, у тому числі щодо стягнення процентів за користування кредитом, покладається на позивача, проте останнім не надано належних та допустимих доказів, що сторонами було узгоджено наведені умови сплати процентів за користування кредитними коштами.

За таких обставин немає підстав для скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом.

Відмовляючи в задоволенні позовних в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 371,57 грн, суд першої інстанції зазначив, що банком було пропущено позовну давність при зверненні до суду.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями частин 3 та 4 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Враховуючи те, що строк дії картки встановлено до лютого 2019 року включно, то саме з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення тіла кредиту та інших платежів за кредитом.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим позиціям щодо застосування аналогічних норм права у подібних правовідносинах, які висловлені в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №6-14цс14, та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2020 року у справі № 569/13606/17-ц.

Таким чином, враховуючи, що строк дії картки встановлено до 28 лютого 2019 року, (саме з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості), а також те, що позивач звернувся до суду з позовом 23 грудня 2019 року (згідно із відміткою на поштовому конверті), то позов подано в межах встановленого законом строку звернення до суду. За таких обставин, судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Окрім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.10.2019 по справі № 229/983/17 за позовом АТ КБ «ПриватБанк», вирішуючи питання про стягнення тіла кредиту, висловив, зокрема, таку правову позицію: «Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.».

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості за тілом кредиту, апеляційний суд зазначає, що сума до стягнення 4 371,57 грн, визначена в межах кредитного ліміту, встановленого 17 серпня 2013 року у розмірі 4 400,00 грн., не оспорюється відповідачем, а також не спростовується отримання кредитних коштів та наявність заборгованості за тілом кредиту. Враховуючи зазначене, колегія суддів доходить висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактичної отриманої суми кредитних коштів в розмірі 4 371,57 грн.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, та помилково відмовлено у стягненні заборгованості за тілом кредиту, рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту з ухваленням нового рішення у відповідній частині.

За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи зазначене, з відповідача ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції 155,10 грн та переглядом у суді апеляційної інстанції 232,65 грн, що становить загальну суму 387,75 грн.

За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 вересня 2020 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором від 08 лютого 2011 року, а саме, за тілом кредиту в розмірі 4 371 (чотири тисячі триста сімдесят одна) гривня 57 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції в сумі 387 (триста вісімдесят сім) гривень 75 копійок

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна

Г.В. Новікова