Провадження № 22-ц/1895/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року м. Миколаїв

справа № 487/3415/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 5 травня 2020 року суддею Сухаревич З.М. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 12 травня 2020 року),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 8 квітня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до банку з заявою щодо отримання кредитних послуг, на підставі якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши своїм підписом, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 30 квітня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 85 557,47 грн., в тому числі 2 285,37 грн. заборгованості за тілом кредитом, 74 034,86 грн. заборгованості за процентами, 4 686,88 грн. заборгованості за пенею та комісією, та штраф в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 4 050,36 грн. процентна складова, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду від 7 листопада 2019 року скасоване заочне рішення того ж суду від 31 жовтня 2018 року про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

У відзиві на позов відповідачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника, позов не визнала, посилаючись на те, що позивачем не доведені підстави застосування ним Умов та Правил надання банківських послуг; розрахунок заборгованості, в тому числі і процентів, складено з порушенням умов кредитування за довідкою та з арифметичними помилками, а комісія та пеня є різними за змістом платежами. За складеним відповідачкою розрахунком заборгованість складає 4 897 грн. (2 169,8 грн. за тілом та 2 727,2 грн. за процентами). Крім того, звернувшись до суду у червні 2018 року, банк пропустив позовну давність, яка почала перебіг з квітня 2014 року. Також ОСОБА_1 просила стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 5282,75 грн.

У відповіді на відзив представник банку заперечував відсутність підстав вважати укладеним кредитний договір за Умовами та Правилами надання банківських послуг. Узгодженими умови кредитування вважаються внаслідок підписання позичальником довідки, в якій зазначено розмір процентів та неустойки. Розрахунок заборгованості складено банком на підставі витягу з особового рахунку позичальника, який має статус первинного документу, що підтверджує здійснення банківської операції. Заборгованість, зазначена як «пеня та комісія», фактично є пенею, що передбачено у довідці, підписаній ОСОБА_1 . Наданий представником відповідачки розрахунок заборгованості складено без врахування тих умов кредитування, які узгоджені сторонами, а тому не може бути покладеним в основу визначення розміру боргу. Позовна давність починає відлік з дати закінчення дії кредитної картки, а саме з березня 2016 року, що свідчить про дотримання цього строку позивачем при зверненні з позовом у червні 2018 року. Спеціальна позовна давність щодо стягнення неустойки також не закінчилась, оскільки правопорушення має триваючий характер. Сума витрат на правову допомогу значно перевищує встановлені діючим законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір цієї компенсації.

Рішенням Заводського районного суду Миколаївської області від 5 травня 2020 року у задоволенні позову КБ «ПриватБанк» відмовлено. З КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто 5282,75 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що КБ «ПриватБанк» набув право вимоги за кредитним договором після спливу місячного строку з дати останнього отримання коштів, тобто з 26 квітня 2014 року. Звернувшись до суду у квітні 2018 року, тобто після спливу чотирьох років, позивач пропустив позовну давність, що є підставою відмови в позові.

В апеляційній скарзі КБ «ПриватБанк» просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт наполягав на тому, що з ОСОБА_1 були узгоджені всі основні умови кредитування шляхом підписання нею довідки. Суд невірно застосував норми права щодо позовної давності, яка починає перебіг з останнього дня дії кредитної картки, тобто з квітня 2014 року. Також суд не встановив дійсних прав і обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив та не дав оцінку розрахунку заборгованості, надану банком.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалась.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними і додатково наданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволення за таких обставин.

Згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тлумачення та порядок застосування цього положення закону наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12), за якими припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики, у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За висновком Верховного Суду право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Права кредитора після закінчення цього строку забезпечені механізмом, передбаченим статтею 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункти 54, 91).

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК ). При цьому пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день простроченого виконання, а штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 ЦК).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (стаття 261 ЦК).

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення кожного чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання (прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (постанова ВСУ від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, постанова ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, пункти 59,60).

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК).

Судом встановлено, що 8 квітня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету- заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, якою виявила бажання оформити на своє ім`я кредитну карту «Універсальна» (а.с. 6).

В анкеті-заяві зазначено, що позичальник ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які складають укладений між сторонами Договір про надання банківських послуг (далі Договір), та які були їй надані в письмовій формі.

Того ж числа ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (далі Довідка) (а.с.7).

У довідці зазначена базова процента ставка 2,5 % на місяць на залишок заборгованості, а також пеня за несвоєчасне погашення заборгованості з наведення формул розрахунку пені 1 та пені 2 та штрафу при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбачених договором, більш як на 30 днів у розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процент ів та комісії.

Крім того, довідкою передбачений розмір щомісячного платежу 7% від заборгованості та строк внесення щомісячного платежу 25 число місяця, наступного за звітним.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_1 з квітня 2011 року активно користувалась кредитними коштами та виконувала кредитні зобов`язання щодо повернення кредиту здійсненням щомісячних платежів (а.с.4-5 том 1).

За довідкою позивача ОСОБА_1 отримала за договором кредитні картки за № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня березня 2016 року (а.с.175 том 1).

Востаннє ОСОБА_1 отримала кошти ( в валюті картки) в розмірі 105 грн. 3 квітня 2014 року.

Останній платіж в розмірі 160,26 грн. проведено відповідачкою 26 березня 2014 року (а.с.123 том 1).

Станом на 30 квітня 2014 року заборгованість за кредитом складала: 2285,37 (2234,77 +50,6) грн. за тілом кредиту та 234,37 грн. за процентами (а.с.5).

Виходячи з вищезазначеної правової позиції щодо наслідків закінчення строку дії картки (31 березня 2016 року) заборгованість ОСОБА_1 складала 2285,37 грн. за тілом кредиту та 1474,57 грн. за процентами.

Отже, станом на 1 квітня 2016 року у зв`язку з закінченням строку дії картки у ОСОБА_1 виникло зобов`язання повернути отриманий кредит (2285,37 грн.) та сплатити 1474,57 грн. процентів.

Нарахування процентів за умовами Договору з моменту закінчення строку його дії, як зазначалось вище, діюче законодавство не передбачає.

До суду з вимогами щодо стягнення кредитної заборгованості КБ «ПриватБанк» звернувся 6 травня 2018 року (а.с.43 том 1).

Тому примусовому стягненню з ОСОБА_1 підлягають ті платежі за тілом кредиту та процентами, які правомірно нараховані позичальниці за трирічний період, який передує зверненню до суду, тобто з 6 травня 2015 року (початок перебігу позовної давності) по 1 квітня 2016 року (закінчення строку дії картки).

У вказаний період заборгованість за тілом кредиту складає 2285,37 грн., оскільки обов`язок повернути ці кошти в повному обсязі виникли у відповідачки на час закінчення строку дії картки (1 квітня 2016 року).

Нараховані проценти за період з 6 травня 2015 року по 1 квітня 2016 року складають 641,16 (1474,59 833,43) грн. (а.с. 4 том 2).

Загальна заборгованість за тілом кредиту та процентами в межах позовної давності складає 2 926,53 (2285,37 + 641,16) грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 відповідно до статтей 526, 1048, 1054 ЦК.

Апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції, що позовна давність за вимогами банку почала перебіг з 26 квітня 2014 року (строку невиконання обов`язку щодо внесення місячного платежу), а тому на час звернення до суду ( 5 травня 2018 року) сплинула щодо всіх вимог банку. Як зазначено вище, обов`язок щодо повернення всіх кредитних коштів та сплати процентів виник у ОСОБА_1 з закінченням строку дії картки.

При цьому апеляційний суд не може взяти до уваги розрахунок за процентами (74 034,86 грн.), доданий позивачем до позовної заяви (а.с.4-5).

Цей розрахунок безпідставно проведено за збільшеною процентною ставкою (34,8 та 43,2 %), яка не діяла на час отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та з застосуванням коефіцієнту «2», який не передбачений Довідкою, підписаною позичальником.

До того ж, наданий банком розрахунок свідчить, що заборгованість за процентами щомісячно нараховувалась не на залишок отриманих коштів, а на загальну заборгованість за весь попередній період, що не передбачено умовами Договору та Умовами та Правилами.

Не можна вважати обґрунтованою і пеню у розмірі 4 686,88 грн., нараховану ОСОБА_1 .

Наданий банком розрахунок свідчить про те, що пеня в розмірі 100 грн. нараховувалась відповідачці щомісячно у період з 1 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року. Такі умови нарахування пені не відповідають Договору (довідці) та Умовам та Правилам.

До того ж заборгованість за пенею, у будь-якому разі, має обмежуватись строком спеціальної позовної давності у один рік (стаття 258 ЦК).

Не встановлено судом достатньо підстав і для стягнення штрафу, оскільки умови нарахування цього виду неустойки, які передбачені Довідкою, з зазначенням конкретного порушення позивачем у позовній заяві не вказані.

Отже підстав для стягнення з ОСОБА_1 неустойки (пені та штрафу) апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, позов КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню. З ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню кредитна заборгованість в розмірі 2 926,53 грн., в тому числі 2 285,37 грн. за тілом кредиту та 641,16 грн. процентів.

Оскільки суд першої інстанції помилково встановив початок перебігу позовної давності, а тому дійшов невірного висновку про сплив цього строку щодо всіх вимог позивача, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що між сторонами у письмовій формі були узгоджені умови кредитування правового значення не мають, оскільки підставою відмови в позові було не відсутність відповідних узгоджень, а сплив позовної давності.

Посилання апелянта на те, що позовна давність починає перебіг зі спливом останнього дня дії картки (31 березня 2016 року), враховане апеляційним судом. Але застосування цього правила не доводить обґрунтованість нарахування процентів в розмірі 74034,86 грн. за весь період до 30 квітня 2018 року (без обмеження строком дії картки).

Оцінку розрахунку заборгованості, яку додано до позовної заяви, надано апеляційним судом в мотивувальній частині судового рішення.

Отже, підстав для задоволення позову в повному обсязі, на чому наполягає апелянт, суд не вбачає.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК між сторонами підлягають розподілу судові витрати, понесені банком при подачі позову (1762 грн.) та апеляційної скарги (2643 грн.), пропорційно задоволеним вимогам. Розмір відшкодування складає 150,70 (2927 х 4405 : 85557) грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 23 квітня 2004 року, проживає АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок № НОМЕР_5 /для погашення заборгованості та судових витрат/, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, адреса для листування м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги,50) заборгованість за кредитним договором від 8 квітня 2011 року станом на 30 квітня 2018 року в загальному розмірі 2 926,53 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 150,70 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

------------------------------

повну постанову складено 18 грудня 2020 року