Провадження № 2/522/1535/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

08 грудня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого судді - Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Звонецької І.М.,

розглянувши у загальному позовному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Органу опіки та піклування ПРА ОМР, Органу опіки та піклування Кілійської районної державної адміністрації, Служби у справах дітей Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Органу опіки та піклування Кілійської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 26 жовтня 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .

На підставі авторозподілу, справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченої Ю.Б.

У зв`язку з повторним автоматизованим розподілом справи між суддями, на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси від 07.02.2018 року, вказана цивільна справа передана судді Науменко А.В. для розгляду по суті.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2018 року по справі призначено комплексну амбулаторну судово-психіатричну експертизу та провадження, на час проведення експертизи зупинено.

12 березня 2019 року матеріали справи експертною установою повернуто до суду.

Ухвалою суду від 18 березня 2019 року провадження по справі відновлено, у зв`язку з надходженням 07 березня 2019 року на адресу суду клопотання експерта про перенесення «рішення до суду» в якому просили визначити місце проведення експертизи в залі суду.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2019 року закрито підготовче засідання по справі та призначено до судового розгляду по суті.

У первинному варіанті позову, в обґрунтування вимог позивач відзначив, що з 25 вересня 2012 року по 2 жовтня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси 2 жовтня 2015 року. Від шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . Нотаріально посвідченою заявою від 10 вересня 2015 року позивач погодилася з тим, щоб їх син залишається мешкати разом з батьком ОСОБА_2 . Цією заявою позивач взяла на себе зобов`язання передати ОСОБА_2 на утримання сина 2000 дол. США, у місячний термін після підписання даної заяви. Позивач також зазначає, що згідно зворотньої нотаріально посвідченої заяви від 21 вересня 2015 року, ОСОБА_2 зобов`язувався не перешкоджати позивачу у подальшому спілкуванні та вихованні сина та підтвердив отримання від позивача грошових коштів у розмірі 1800 доларів США на утримання сина. В той час позивач зазначає, що незважаючи на виконання нею всіх взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_2 , починаючи з серпня 2016 року став перешкоджати їй в побаченнях з сином. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 не має та ніколи не мав самостійного заробітку та не може забезпечити дитині належні умови утримання малолітньої дитини, оскільки квартира, де він мешкає разом із сином за адресою: АДРЕСА_2 не відповідає санітарним нормам та дитина почала постійно хворіти.

В подальшому, 17.07.2017 року, позивач звернулася до суду із уточненою позовною заявою, в якій не змінюючи своїх вимог, зазначила про те, що відповідач погрожував їй та її дітям, тиснув на позивача, щодо оформлення нотаріальної заяви, має нестійку психіку, та послалася на те, що вважає наявні в матеріалах справи висновки органів опіки та піклування з приводу вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітнього сина з батьком є упередженими та такими, що складені з порушенням норм законодавства.

12.04.2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом с батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що з 2015 року на підставі нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 10 вересня 2015 року, він разом із сином почав мешкати за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що квартира має дві кімнати, одна з яких повністю обладнана як дитяча та має належні санітарні умови, що підтверджується актами обстеження житла, також вказує, що має присадибне господарство біля будинку, де вирощує продукцію для власного споживання, господарство розташоване на березі річки Дунай, на подвір`ї обладнано дитячий майданчик з літнім басейном, альтанка, зазначає, що офіційно працевлаштований, дитина постійно перебуває на свіжому повітрі, забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку, перебуває в лікарні м. Вилкове на обліку, відвідує дитячий садок. ОСОБА_2 зазначає також, що веде правильний образ життя, не вживає алкогольних напоїв, зазначає, що ОСОБА_1 після виникнення спору неодноразово вдавалася до насильницького відібрання у нього дитини у м. Вилкове, постійно чинить провокації.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник з`явилися, просили позов задовольнити з викладених у позові підстав, у зустрічному позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання з`явився, просив його зустрічний позов задовольнити з підстав, викладених у позові, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Вилкіської міської ради Одеської області в судове засідання з`явився, вирішення спору залишив на розсуд суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, заслухавши пояснення свідків та експертів, суд оцінив наявні докази як окремо, так і у їх сукупності та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони з 25 вересня 2012 року по 2 жовтня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу малолітній син постійно проживає разом з батьком ОСОБА_2 .

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 10 вересня 2015 року, остання погодилася з тим, що малолітній син сторін ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 залишається мешкати разом із батьком ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 зобов`язується передати ОСОБА_2 у місячний термін грошову суму у розмірі 2000 доларів США на утримання їх сина. Також згідно нотаріально посвідченої заяви від 25 вересня 2015 року, ОСОБА_2 зобов`язувався не перешкоджати ОСОБА_1 у подальшому спілкуванні та вихованні сина та підтвердив отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1800 доларів США на утримання сина.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 , останній погодився не перешкоджати в праві побачення ОСОБА_1 зі спільним сином та брати участь у подальшому спілкуванні та вихованні дитини. Зазначено, про те що не має будь-яких майнових претензій до ОСОБА_4 з приводу майна, про яке зазначено у цій заяві. Також вбачається, що на момент підписання даної заяви ОСОБА_2 підтвердив, що отримав від ОСОБА_1 1800 дол. США, які зобов`язався витратити на утримання спільного сина. Зазначив, що у разі виконання всіх своїх обов`язків ОСОБА_1 , які викладені у її нотаріально посвідченій заяві, - не бути мати фінансових та майнових претензій.

Таким чином, мати дитини ОСОБА_1 в добровільному порядку, так як її волевиявлення та дієздатність перевірялося нотаріусом, погодилася з тим, що дитина залишається проживати із батьком ОСОБА_2 . Суд визнає, що у 2015 році батьки ОСОБА_3 добровільно вирішили питання щодо місця проживання сина, наряду з одночасним вирішенням майнових питань між собою.

Суд враховує, що таке ж ставлення до зазначених домовленостей згідно заяв, було висловлене позивачем у первинному позові від 26 жовтня 2016 року у якому вона фактично вказала на порушення її права на спілкування з сином, а не щодо його місця проживання з батьком. Зміна позиції позивача в уточненому позові, де мова вже шла про офрмлення вказаної заяви під примусом відповідача, відбувалася під час очевидного поглиблення конфлікту між батьками та сприймається судом як намагання позивача змінити ставлення до відповідача у стороннього спостерігача.

При цьому, є неспроможними твердження ОСОБА_1 в уточненому позові про начебто підписання нею нотаріальної заяви від 10.09.2015 року під психологічним впливом та тиском, а також погроз з боку ОСОБА_2 , оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини ОСОБА_1 не було надано.

Висновком Кілійської районної державної адміністрації від 02.02.2017 року № 20/211 було визначено про доцільність проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_2 (т.с.1. а.с. 87-89). В обґрунтування свого висновку, Кілійська районна державна адміністрація посилається на те, що батько дитини ОСОБА_2 належним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо дитини та постійно покращує її розвиток, квартира, де мешкає батько з сином відповідає санітарним та побутовим умовам, має окрему дитячу кімнату, ОСОБА_2 працює та має дохід з присадибного господарства, характеризується як турботливий батько.

При цьому, не відповідають дійсності твердження позивача ОСОБА_1 та його представника щодо неналежних умов проживання дитини у квартирі батька за адресою: АДРЕСА_2 , та спростовується наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі листом в.о. голови Кілійської районної державної адміністрації Дамаскіна М.Д. (т.с.1, а.с. 85-86), актом обстеження житлово-побутових умов Вилківської міської ради Одеської області від 28.11.2016 року, актом обстеження матеріально-побутових умов проживання (т.с. 1, а.с. 148), актом Вилківської міської ради Одеської області від травня 2017 року (т.с. 1, а.с. 230), актом Вилківської міської ради Одеської області від 13.02.2018 року (т.с. 2, а.с. 50).

Посилання позивача ОСОБА_1 та її представника на те, що висновок органу опіки та піклування Кілійської районної державної адміністрації є упередженими та таким, що складений з порушенням норм законодавства, оскільки при його складанні використовувався висновок Вилківської міської ради від 09.12.2016 року № 1914/02-20 про доцільність проживання дитини з батьком, що був складений неуповноваженими на те особами з посиланням на лист Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації від 04.10.2018 року № 03.01.-15/96 (т.с. 3, а.с. 73-79) не приймаються судом до уваги, оскільки не спростовують фактів, викладених у Висновку Кілійської районної державної адміністрації від 02.02.2017 року № 20/211.

При цьому, суд також враховує, що з досліджених протоколів № 15 та № 17 засідань Опікунської ради Вилківської міської ради Одеської області та (т.с. 2, а.с. 206-212) вбачається, що позивач ОСОБА_1 самостійно звернулася із заявою до Вилківської міської ради щодо надання висновку про встановлення місця проживання дитини, позивача ОСОБА_1 було повідомлено про час та місце проведення засідання та про можливість особистої участі на засіданні опікунської ради та щодо подання нею документів та доказів в обґрунтування своєї позиції відносно проживання дитини з нею, чим позивач ОСОБА_1 не скористалася.

Посилання ОСОБА_1 на перешкоджання ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

При цьому, суд враховує, що згідно висновку комісії з питань захисту прав дітей при Виконавчому комітеті Вилківської міської ради Одеської області від 21.05.2018 року № 851/02-20, враховуючи питання безпеки життя та здоров`я дитини, було визначено про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком та батькам було рекомендовано укласти договір про сумісне виховання та утримання дитини з встановленим графіком зустрічей батьків з сином, також ОСОБА_2 неодноразово пропонував ОСОБА_1 в добровільному порядку вирішити питання про сумісне виховання та утримання дитини у судовому засіданні.

Натомість, судом встановлено, що в матеріалах справи наявні факти на підтвердження конфліктної поведінки ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_2 та в тому числі у відношенні з дитиною, під час її приїзду до дитини у місто Вилкове, зокрема (лист в.о. начальника Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУ НП в Одеській області від 05.12.2016 року №и 44/2/ЖЕО 4672 щодо наявності в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП - т.с. 1, а.с. 176), листа Кілійського ВП Ізмаїльского ВП ГУ НП в Одеській області від 10.05.2018 року (т.с. 3, а.с. 32) та від 05.12.2018 року № 44/2/10067, актів проведення оцінки рівня безпеки дитини, складених відповідними спеціалістами та депутатами при Вилківській міській раді та лікарями від та від 10.08.2018 року (т.с. 3, а.с. 33-41) та від 23.12.2018 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2018 року було призначено по справі комплексну амбулаторну судово-психіатричну експертизу, на вирішенн яякої судом були поставлені наступні питання:

У відношенні батьків дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

Які індивідуально-психологічні особливості кожного із батьків?

Чи є з психологічної точки зору у батьків обставини, що можуть перешкоджати їх спілкуванню із дитиною - ОСОБА_2 ?

У відношенні дитини ОСОБА_3 :

Який рівень, структура психічного, у тому числі інтелектуального, розвитку дитини? Чи виявляє дитина ознаки відставання у психічному розвитку? Якщо так, то чи потребує в спеціальному вихованні, навчанні та ін.?

Яке дійсне відношення дитини до батька та матері?

Яким чином сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості матері ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 , особливості їх виховної поведінки впливають на емоційний стан, психічний розвиток та переживання благополуччя їх дитини - ОСОБА_3 .?

Виходячи з психологічного дослідження дитини, хто з близьких дитини ймовірно позитивно або негативно впливає на її розвиток та виховання, а також на особисту прихильність дитини?

Чи є ознаки, що дозволяють припустити вплив одного з батьків на формування негативної думки про іншого батька у дитини? Якщо є, то в чому вони виражаються?

З урахуванням сформованих відносин дитини, як вплине на психічному розвитку її проживання з матір`ю, її проживання з батьком?

Чи є у дитини схильність до фантазування або ознаки підвищеної сугестивності, які могли б, під впливом значущих та авторитетних для дитини людей, обумовити її міжособистісні відносини?

30.07.2019 року на адресу суду надійшли висновки судово-психіатричних експертів № 240 від 14.06.2019 року, № 241 від 14.06.2019 року, № 242 від 14.06.2019 року відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Згідно висновку судово-психіатричних експертів № 241, за станом свого психічного здоров`я ОСОБА_2 не має перешкод у вихованні дитини ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 будь-яких ознак хронічного психічного розладу, ознак зловживання алкоголем або наркотичними речовинами не має, за своїм психічним станом не має перешкод виконувати батьківські обов`язки у повному обсязі. У вказаному висновку зазначено, що психологічний аналіз індивідуальної діагностики членів сім`ї, ситуаційної діагностики сімейних відносин, експертної діагностики відносин дитини з батьком та дитини з матір`ю, експертної діагностики психологічних відносин батьків між собою дозволяє зробити висновок про формування у дитини так званого синдрому відчуження матері, відчужуючий батько може контролювати дитину та маніпулювати ним, примусова відсутність одного з батьків, що відчужується (матері) може мати руйнівні наслідки та залишати довгочасне почуття вини та втрати, тому формування синдрому відчуження у дитини є тією важливою обставиною, що перешкоджає постійному спілкуванню та проживанню його з батьком ОСОБА_2 .

Допитані в судовому засіданні експерти на запитання представника відповідача ОСОБА_2 з приводу того, чому експерти вважають, що в батька ОСОБА_2 багато негативних рис характеру, прослідковується негативна поведінка у відношенні до сина, чому експерти вважають, що батько маніпулює дитиною та взаємовідносинами дитини з матір`ю, а також вчиняє дії щодо віддалення дитини від матері та братів та сестер, та у ОСОБА_2 мається негативне відношення до ОСОБА_1 , зазначили, що їх висновки грунтуються на їх багатому досвіду на посадах судових експертів та такі висновки були здійснені тощо із пояснень позивача ОСОБА_1 та свідка зі сторони позивача, яка є приятелькою останньої, при цьому не зазначали, якого саме свідка мали на увазі.

Також експерти у судовому засіданні пояснили, що їх висновки про погане відношення ОСОБА_2 до дитини та маніпулювання дитиною будується на тому, що вони бачили взаємовідносини батька з дитиною, без приведення конфліктних прикладів.

Суд визнає, що твердження відповідача ОСОБА_2 та його представника про упереджене ставлення експертів до ОСОБА_2 дійсно проявилось, зокрема і у різності питань експертів до батьків та в тільки лояльних питаннях до позивача.

Суд вбачає, що експерти встановили риси характеру ОСОБА_2 , та ставили йому провокаційні питання, що не відбувалося при опитуванні Позивача.

Отже, виходячи із аналізу висновків експертів та їх показів у судовому засіданні, прослідковується певне неприязне відношення експертів до особи ОСОБА_2 , що й вплинуло на їх висновки про доцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, тому суд критично відноситься до висновків експертизи.

Згідно статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Між тим, згідно постанов ВП ВС від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та КЦС ВС від 14.07.2020 по справі № 357/7976/18, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Так, суд враховує, що дитина ОСОБА_3 тривалий час проживає разом із батьком у м. Вилкове Ізмаїльського району Одеської області, багато перебуває на свіжому повітрі та на річці, так як батько має присадибне господарство. У м. Вилкове відвідував дошкільний навчальний заклад, де виникли дружні стосунки, наразі ходить до школи, відвідує спортивний заклад. Згідно характеристики Вилківського ЗЗСО № 1 від 18.12.2019 року зарекомендував себе як вихований старанний учень, фізично добре розвинений, має стійкі соціальні зв`язки.

При цьому, зміна умов проживання дитини та визначення місця проживання дитини з матір`ю в квартирі у м. Одесі, де фактично проживають позивач ОСОБА_1 та її доньки від першого шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , тобто всі особи жіночої статі кардинально змінить звичний образ життя хлопця, та вплине на подальший його розвиток дитини, яка фактично з 1,5 років проживає самостійно з батьком та вже має усталений, відповідаючий її інтересам спосіб життя, та коло спілкування серед одноліток.

Так, згідно показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , останні зазначали про гарний психічний та фізичний розвиток дитини ОСОБА_3 , наявність у ОСОБА_2 стабільного матеріального доходу, спростовували припущення позивача ОСОБА_1 про погане ставлення батька до дитини та негативні висловлювання на його адресу та навпаки в своїх свідченнях свідки вказували про турботу батька і сильну прихильність дитини до батька, любов батька до дитини, що підтверджено іншими доказами по справі.

При цьому, покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_10 з приводу вкрай негативного ставлення батька до дитини ОСОБА_3 , садистських схильностей та фізичних знущань з дітей позивача, зокрема побиття ОСОБА_3 , не приймаються судом до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Науковці вказують, що поняття «свідок» трапляється в ньому щонайменше у трьох, певним чином споріднених значеннях: 1) Людина, що була присутня при якій-небудь події, пригоді й особисто бачила що-небудь; 2) Особа, яку викликають до суду для посвідчення відомих їй обставин; 3) Особа, присутня при чому-небудь для офіційного підтвердження дійсності або правильності чогось . Цінність та відмінність свідка від інших учасників процесу полягає, крім іншого, в юридичній незацікавленості щодо результатів вирішення справи.

Отже, юридична сила доказів - це здатність доказів служити законним засобом встановлення обставин справи та обґрунтуванням висновків суду про ці обставини. Показання свідків мають юридичну силу за таких умов: 1) отримання доказової інформації від належного свідка; 2) отримання відомостей про обставини справи у встановлений законом спосіб.

Виходячи з усталеної практики Верховного Суду, суд приймає до уваги при оцінці наявних показань свідків по справі можливість добросовісної помилки (ненавмисного перекручування об`єктивної дійсності) на користь сторони, яка базується на бажанні свідків допомогти стороні.

Судом також враховуються обставини щодо можливого створення небезпеки для життя та здоров`я дитини ОСОБА_3 в разі визначення місця проживання разом із матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 , оскільки одним із співвласників квартири АДРЕСА_1 є колишній чоловік ОСОБА_1 . ОСОБА_11 , який згідно довідки характеристики УІМ Приморського РВ від 24.09.2012 року характеризується з негативної сторони, схильний до агресії та насилля в сім`ї, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (насилля в сім`ї) та ст. 173, 198 КУпАП (т.с. 2, а.с. 158), згідно листа прокуратури міста Одеси від 22.10.2012 року № 9607вх12, відділом кримінальної міліції у справах дітей винесено захисний припис на адресу ОСОБА_11 строком на 90 днів (т.с. 1, а.с. 178), згідно відповіді Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 20.09.2012 року ОСОБА_11 було винесено офіційне попередження про недопущення насильства в сім`ї (т.с. 2, а.с. 218), рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.01.2013 року по справі № 1524/2-1036/12 позбавлений батьківських прав по відношенню до неповнолітніх дітей, в тому числі у зв`язку із насильством над дітьми.

Щодо доводів позивача ОСОБА_1 та її представника з приводу неможливості, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати мати із дитиною з посиланням на положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, то слід зазначити про наступне.

Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Крім того, суд враховує, що позивач ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої заяви від 10.09.2015 року добровільно погодилася з тим, що дитина залишається проживати разом із батьком ОСОБА_2 , та тільки після спливу більше одного року звернулася до суду із заявою про визначення місця проживання дитини разом із нею.

При цьому, з витребуваної за ухвалою суду копії медичної картки стаціонарного хворого № 4159/11974 Багатопрофільного медичного центру ОНМУ вбачається, що дитина ОСОБА_3 потрапив до Багатопрофільного медичного центру ОНМУ 05.11.2015 року у супроводі мати ОСОБА_1 , яка 07.11.2015 року в 12 годині 00 хвилин залишила лікарню, коли стан дитини погіршився, та з 08.11.2015 року по 11.11.2015 року з дитиною до моменту виписки знаходився батько ОСОБА_2 (аркуш 13 медичної картки стаціонарного хворого № 4159/11974).

При цьому, перебування батька з дитиною з 08.11.2015 року по 11.11.2015 у лікарні та відсутність матері у цей період разом із дитиною підтверджуються й показами допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час не сплачувала на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою в.о. начальника відділу Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Саламахи В.В. від 10.12.2019 року та виданим державним виконавцем 10.12.2019 року розрахунком заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 з 24.05.2019 року по 31.11.2019 року за судовим наказом по справі № 522/8800/19, що в свою чергу свідчить про невідповідальне ставлення саме позивача до своїх обов`язків як батька дитини.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

При вирішенні судом питань щодо прав дитини в першу чергу повинні ставитися «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення (постанова КЦС ВС від 02.08.2019 року № 607/13952/17). Дитина на момент розгляду справи є малолітньою (6 років), що виключає можливість заслухати думку самої дитини з того чи іншого питання. Тому суд, на основі зібраних доказів, враховуючи особливість обставин справи та специфіку категорії спору - сімейних правовідносин, що обумовлює врахування життєвих обставин при розгляді справи, вирішує спірну ситуацію з забезпеченням найкращих інтересів дитини.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Між тим, як вказав в п. 76 рішення «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини, при визначенні кращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно прийняти до уваги два міркування: по-перше, в кращих інтересах дитини складається за забезпечення взаємодії з сім`єю, крім тих випадків, коли сім`я виявляється виразно невідповідною або такою, що не функціонує; і по-друге, в кращих інтересах дитини складається її розвиток в безпечному і надійному оточенні, яке дійсно функціонує (див Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, 16 липня 2015). Відповідно стабілізація та недопущення подальшої ескалації ситуації навколо дитини є першим та найголовнішим завданням батьків та державних органів.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Органу опіки та піклування ПРА ОМР, Органу опіки та піклування Кілійської районної державної адміністрації, Служби у справах дітей Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовити в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Органу опіки та піклування Кілійської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 18 грудня 2020 року.

Суддя А.В. Науменко

08.12.20