Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 127/27203/14-ц

провадження № 61-778св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г., Медвецького С. К., від 28 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк», Банк) про визнання договорів недійсними, зняття заборони, застосування реституції та стягнення коштів.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19 травня 2011 року її сина - ОСОБА_2 було визнано недієздатним, а рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2011 року її призначено опікуном ОСОБА_2 .

Їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 17 травня 2006 року уклав з акціонерним комерційним банком (далі - АКБ) «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого у спірних правовідносинах є АТ «ОТП Банк», кредитний договір № ML-В00/078/2006, за умовами якого отримав кредитні кошти на придбання нерухомого майна у розмірі 20 230 доларів США

під 11 % річних, зі строком повернення до 16 травня 2021 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 уклав із банком договір іпотеки № РML-В00/078/2006, за умовами якого передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Вважала, що вказані правочини на підставі статей 203, 215, 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) необхідно визнати недійсними, оскільки на час їх вчинення ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дії та не міг ними керувати, оскільки страждав на стійке хронічне психічне захворювання у виді шизофренії параноїдної форми. Із 1984 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в комунальному підприємстві (далі - КП) «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О. І. Ющенка», неодноразово проходив курси стаціонарного лікування та на час вчинення оспорюваних правочинів йому було встановлено ІІ групу інвалідності по психічному захворюванню.

Зазначала, що після укладення кредитного договору ОСОБА_2 було частково сплачено тіло кредиту у розмірі 11 200 доларів США та проценти за користування кредитом у розмірі 13 500 доларів США, а всього

24 700 доларів США, що, загалом, перевищує суму кредиту, наданого банком.

Посилаючись на зазначене, з урахуванням поданих уточнень, ОСОБА_1 просила суд:

1) визнати недійсними кредитний договір № ML-В00/078/2006 та договір іпотеки № РML-В00/078/2006, які укладені 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого у спірних правовідносинах є ПАТ «ОТП Банк»;

2) зняти заборону на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В.;

2) застосувати реституцію до недійсних правочинів, зарахувавши сплачені ОСОБА_2 13 500 доларів США як проценти у погашення основної суми заборгованості за кредитним договором;

3) стягнути з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 різницю у розмірі 4 470 доларів США між отриманими за кредитним договором та фактично сплаченими банку коштами.

Інформація про рух справи

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, у складі судді

Луценко Л. В., від 02 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт перебування ОСОБА_2 під час укладення оспорюваних договорів у стані, який би свідчив про неможливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а навпаки його дії у цей період часу підтверджують, що він вів активний спосіб життя та приймав ряд вольових рішень. Судова психіатрична експертиза визначення психічного стану ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваних договорів не була проведена у зв`язку з відсутністю згоди позивачки на її проведення та оплату.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів:

Шемети Т. М., Зайцева А. Ю., Голоти Л. О., від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , відхилено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада

2016 року залишено без змін.

Колегією суддів враховано, що з часу укладення оспорюваних договорів (2006 рік) до визнання ОСОБА_2 недієздатним (2011 рік) останній не вчинив жодних дій, які б підтверджували його незгоду з укладеними правочинами, а, навпаки, як свідчить наявний у справі рух коштів по кредитному договору, весь цей час ОСОБА_2 виконував умови кредитного договору, вносив грошові кошти, укладав договори страхування майна та життя, вчиняв дії по реєстрації місця проживання, тобто вчиняв вольові дії. До визнання ОСОБА_2 недієздатним він вів активний спосіб життя, укладав цивільно-правові угоди, працював заступником директора у Вінницькій обласній асоціації професійних видів єдиноборств «Південний Буг».

При цьому апеляційний суд надаючи оцінку висновку судово-психіатричній експертизі від 07 лютого 2017 року № 1-п, проведеній в ході апеляційного перегляду справи, вказав, що зазначений висновок не носить категоричного характеру.

Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня

2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи вказану ухвалу, Верховний Суд виходив із того, що апеляційний суд маючи сумніви у висновку експертизи, повторної судово-психіатричної експертизи не призначив, не встановив фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним кредитний договір № ML-В00/078/2006, укладений

17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна».

Визнано недійсним договір іпотеки № РML-В00/078/2006, укладений

17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком Валерієм Вікторовичем та зареєстрований в реєстрі за № 3771, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Приймаючи постанову від 28 листопада 2019 року, апеляційний суд врахувавши висновок судово-психіатричної експертизи № 1-п від 07 лютого 2017 року та постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в цій справі, вважав, що кредитний договір та договір іпотеки від 17 травня

2006 року, укладені між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» в момент, коли ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, а тому вказані правочини необхідно визнати недійсними.

Вимогу про зняття заборони накладеної приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В. на квартиру АДРЕСА_1 , за договором іпотеки, апеляційний суд відхилив, оскільки на час апеляційного розгляду справи така заборона була знята.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про застосуванні наслідків недійсності правочину, колегія суддів виходила з того, що пред`явлена ОСОБА_1 вимога не відповідає положенням статті 216 ЦК України, а доказів сплати коштів саме ОСОБА_2 суду не надано. Зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами виконував брат ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , який, на думку апеляційного суду, і має право вимагати проведення реституції за оспорюваними правочинами.

Суд також, звернув увагу на те, що за кредитні кошти ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , при цьому вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та застосування за ним двосторонньої реституції шляхом приведення сторін договору купівлі-продажу у попередній стан, позивачем не заявлено.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

В поданій до Верховного Суду касаційній скарзі представник

АТ «ОТП Банк» - адвокат Довгаль І. О. просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року, залишивши в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року.

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , в поданій касаційній скарзі просить скасувати оскаржену постанову апеляційного суду в частині вирішення вимог про застосування реституції та ухвалити в цій частині нове рішення, яким застосувати реституцію за спірними правовідносинами, відповідно до якої стягнути з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 різницю в розмірі 4 470 доларів США між сплаченими банку коштами та фактично отриманим кредитом.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

26 грудня 2019 року, засобами поштового зв`язку, представник АТ «ОТП Банк» - адвокат Довгаль І. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року.

21 січня 2020 року, засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою АТ «ОТП Банк», та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У січні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах

ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційну скаргу АТ «ОТП Банк»мотивовано тим, що оскаржена постанова апеляційного суду прийнята з порушенням положень частин другої та третьої статті 89, частини першої статті 110, підпункту г) пункту 2 частини першої та підпунктів б) та в) частини третьої статті 382 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Вважає, що постанова апеляційного суду суперечить висновкам, викладеним Верховним Судом України в постанові від 28 вересня 2016 року справі № 6-1531цс16, оскільки апеляційний суд зобов`язаний був врахувати не тільки висновок судово-психіатричної експертизи, а й всі інші зібрані по справі докази (платіжні доручення про щомісячну сплату кредиту, укладені договори страхування та купівлі-продажу квартири тощо), які спростовують висновок експертів.

Стверджував, що суд апеляційної інстанції не розглянув заяву АТ «ОТП Банк» від 19 квітня 2017 року про застосування строку позовної давності.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , мотивовано помилковістю висновків суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів. Вважає, що правовідносини, що випливають з договору купівлі-продажу квартири не порушують прав ОСОБА_2 та не впливають на спір із Банком. ОСОБА_3 надаючи пояснення суду стверджував, що вносячи кошти на погашення кредитної заборгованості діяв він імені та на користь свого брата, про що вказано в банківських виписках де платником зазначено ОСОБА_2 .

Доводи осіб, які подали відзив на касаційні скарги

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала відзив на касаційну скаргу Банку, в якому просить касаційну скаргу АТ «ОТП Банк» залишити без задоволення. Наполягає, що їй до 2014 року не було відомо про укладення ОСОБА_2 оспорюваних договорів.

У березні 2020 року представник АТ «ОТП Банк» - адвокат Довгаль І. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить її касаційну скаргу залишити без задоволення. Звертає увагу суду, що позивачем не було надано суду доказів на підтвердження точного розміру сплачених за кредитним договором коштів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 травня 2006 року між АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого у спірних правовідносинах є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ML-В00/078/2006, за умовами якого останній отримав кредитні кошти на придбання нерухомого майна у розмірі 20 230 доларів США під 11 % річних, зі строком повернення

до 16 травня 2021 року (далі - кредитний договір).

Також 17 травня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 уклав договір іпотеки

№ РML-В00/078/2006, за умовами якого передав банку в іпотеку квартиру

АДРЕСА_1 , яку придбав 17 травня

2006 року у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу з відстроченням платежу.

ОСОБА_2 із 1984 року перебуває на обліку в КП «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О. І. Ющенка».

У період із 30 жовтня по 18 грудня 2000 року ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні у вказаній психоневрологічній лікарні з діагнозом «гострий поліморфний психотичний розлад із симптомами шизофренії». У подальшому захворювання набуло безперервного перебігу.

У зв`язку із вказаним захворюванням ОСОБА_2 неодноразово проходив курси стаціонарного лікування у психоневрологічній лікарні, в психічному стані хворого відмічалися порушення мислення, маячні ідеї, слухові галюцинації, афективна напруга.

Станом на 17 травня 2006 року ОСОБА_2 було встановлено ІІ групу інвалідності по психічному захворюванню.

Згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 07 квітня 2011 року № 123 ОСОБА_2 страждає на стійке хронічне психічне захворювання у виді шизофренії параноїчної форми. Внаслідок свого захворювання ОСОБА_2 позбавлений здатності усвідомлювати значення свої дії та керувати ними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19 травня 2011 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 визнано недієздатним.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили, над ОСОБА_2 встановлено опіку та його опікуном призначено ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 07 лютого

2017 року № 1-п, проведеної у розглядуваній справі, ОСОБА_2 на момент підписання кредитного договору та договору іпотеки 17 травня 2006 року, страждав на стійке хронічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервного типу перебігу та не міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та передбачати їх наслідки.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі про тексту в редакції кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга АТ «ОТП Банк» підлягає залишенню без задоволення, а касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

(частини перша стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року (стаття 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що

ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваних договорів страждав на хронічний психічний розлад, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому просила визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, які укладені 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого у спірних правовідносинах є АТ «ОТП Банк».

Встановивши, що ОСОБА_2 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення оспорюваних договорів, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи від 07 лютого 2017 року № 1-п, суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові дійшов правильного висновку про визнання цих договорів недійсними.

Клопотань про призначення додаткової чи повторної судово-психіатричної експертизи відповідач не заявляв.

Відсутність встановленого факту недійсності інших правочинів, укладених між ОСОБА_2 та третіми особами в цей самий часовий проміжок, в тому числі договорів страхування та договору купівлі-продажу квартири, на правильність висновків апеляційного суду не впливають, оскільки розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог суди не були уповноважені робити висновки щодо недійсності інших правочинів.

Дії ОСОБА_2 вчинені після 17 травня 2006 року не мають правового значення для застосування у розглядуваній справі положень статті 225

ЦК України, оскільки можливість особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними визначається судом саме на момент вчинення оспорюваних правочинів, а не до чи після цього.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги АТ «ОТП Банк»

про незастосування судами позовної давності.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша - третя статті 367 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v.

THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

19 квітня 2017 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, до Апеляційного суду Вінницької області представником АТ «ОТП Банк» подано заяву про застосування строків позовної давності, мотивовану тим, що зі змісту висновку судово-психіатричної експертизи №1-п від 07 лютого

2017 року вбачається, що ОСОБА_1 дізналась про укладення ОСОБА_2 оспорюваного кредитного договору у 2008 році.

Аналіз матеріалів справи свідчить про належне повідомлення представника АТ «ОТП Банк» про розгляд справи в суді першої інстанції та його активну участь в такому розгляді.

На аркуші 2 висновку судово-психіатричної експертизи №1-п від 07 лютого 2017 року комісією, з посиланням на аудіозапис судового засідання, яке відбулося 23 лютого 2016 року у Вінницькому міському суді, вказано про обізнаність ОСОБА_1 щодо факту одержання сином кредиту з 2008 року.

Верховний Суд враховує, що в судовому засіданні 23 лютого 2016 року у суді першої інстанції в якому ОСОБА_1 надавала відповідні пояснення, був присутній представник АТ «ОТП Банк» - Довгаль І. О., а отже йому не пізніше вказаної дати стало відомо про обставини повідомлені ОСОБА_1 суду, у тому числі щодо дати з якої їй стало відомо про одержання сином кредиту.

Таким чином, відповідач до ухвалення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 рокумав достатньо часу аби заявити про застосування наслідків спливу позовної давності, однак цього не зробив.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Оскільки відповідачем, до ухвалення судом першої інстанції рішення, без поважних причин не було заявлено про застосування позовної давності, апеляційний суд не мав підстав для вирішення відповідної заяви

АТ «ОТП Банк» поданої на стадії апеляційного перегляду справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути усе, отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц (провадження № 14-363цс18).

Враховуючи, що кредитний договір № ML-В00/078/2006 від 17 травня

2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» є недійсним, вимога ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності цього правочину є обґрунтованою, а сторони зобов`язані повернути один одному все одержане на виконання недійсного правочину.

Посилання апеляційного суду в оскарженій постанові на той факт, що пред`являючи вимогу про повернення сторін недійсного кредитного договору у первісний стан, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , не порушується питання щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , переданої в іпотеку Банку не може бути підставою для відмови в застосуванні наслідків недійсності кредитного договору, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що банк на виконання умов недійсного правочину передав ОСОБА_2 вказану квартиру та є стороною договору купівлі-продажу квартири.

Висновки апеляційного суду, що ОСОБА_2 не вносив кошти на виконання умов кредитного договору, спростовані зібраними у справі доказами, зокрема наданими відповідачем випискою по особовому рахунку

ОСОБА_2 , заявами на переказ готівки, платником в яких вказано

ОСОБА_2 .

При цьому, не є підставою для відмови у застосуванні реституції посилання апеляційного суду на те, що спірні кошти були внесені не позивачем, а його братом ОСОБА_3 , оскільки застосування визначених статтею 216 ЦК України наслідків недійсності правочину засвідчує факт повернення у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, саме його сторін, а не будь-яких інших осіб.

На підставі викладеного, враховуючи, що кредитний договір

№ ML-В00/078/2006, укладений 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та

АКБ «Райффайзенбанк Україна» визнано недійсним, Верховний Суд вважає за необхідне застосувати реституцію та повернути сторони недійсного правочину у первісний стан, а саме стягнути з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 , в межах заявлених позовних вимог, грошові кошти в сумі

4 470 доларів США, які були сплачені в розмірі, що перевищує суму одержаного ОСОБА_2 кредиту.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції, приймаючи постанову

від 28 листопада 2019 року в частині вирішення вимог про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів повно та всебічно дослідив і оцінив докази, встановив обставини у справі, правильно застосував норми матеріального права та не допустив таких порушень норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування цього судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу АТ «ОТП Банк» залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду у вказаній частині залишити без змін.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , необхідно задовольнити, постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення з Банку на користь ОСОБА_2 , в порядку застосування наслідків недійсного правочину, грошових коштів в сумі 4 470 доларів США.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року в частині вирішення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про застосування наслідків недійсності правочину задовольнити.

В порядку застосування наслідків недійсності кредитного договору

№ ML-В00/078/2006, укладеного 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого у спірних правовідносинах є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», стягнути з публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 , опікуном якого є ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 4 470 (чотири тисячі чотириста сімдесят) доларів США.

В іншій частині постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович