Справа № 446/1942/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.12.2020 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Бакай І. А.
за участі:секретаря судового засідання Новосад І.В.
позивача: ОСОБА_1
представника позивача: ОСОБА_2
представника відповідача: ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янка-Бузька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л. В., приватний нотаріус Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л.А про визнання недійсним правочину, скасування свідоцтва та державної реєстрації, -
У судовому засіданні позивач та представник позивачки підтримали заявлені вимоги, просять їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_4 судове засіданні не з`явився у судове засідання не з`явився; представник відповідача адвокат Патько Н.Я. подав відзив, у якому зазначив, що твердження позивача про те, що відповідний договір стосується майна боржника ( ОСОБА_4 ) та призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача (позивача) у виконавчому провадженні, а отже підлягає визнанню недійсним в силу його фіктивності є безпідставними, оскільки помилково ототожнює договір позики та договір дарування, посилаючись на практику Верховного Суду, яка стосується саме дарування. Натомість укладений між відповідачами договір позики, в якому ОСОБА_4 (боржник у виконавчому провадженні, стягувачем у якому виступає позивач) не являється ні продавцем, ні дарувальником, тобто не відчужує власне майно, а набуває грошові кошти в позику у особи, яка не пов`язана з ним родинними стосунками, що однозначно свідчить про безпідставність позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору. Також оспорюваний в межах даної справи договір позики не укладався для виду, адже як прослідковується з п.2 грошові кошти були одержані позичальником ( ОСОБА_4 ) повністю, тобто має місце не лише факт укладення договору, який при цьому нотаріально посвідчений, а й отримання грошових коштів за ним із зобов`язанням їх повернути, що свідчить про відсутність підстав для визнання такого договору фіктивним в силу закону та згідно правової позиції Верховного Суду. Щодо покликань позивача на те, що в силу ч. 3 ст. 9 Закону України Про виконавче провадження, обов`язку державного органу, органи місцевого самоврядування, нотаріуса, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій не пізніше наступного робочого дня повідомити про вчинення певної дії щодо майна, що належить боржнику, який зазначений у Єдиному реєстрі боржників відповідний орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, то зазначене не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору, адже це обов`язок не сторони договору, а відповідних суб`єктів владних управлінських функцій; неповідомлення такої інформації не має наслідком недійсність правочину; оспорюваний договір взагалі не стосується майна боржника, адже передавались в позику кошти ОСОБА_5 , яка не являється боржником у виконавчому провадженні; відповідачка вчиняла передбачені чинним законодавством України дії, звертаючись, як стягувач, до приватного виконавця щодо забезпечення примусового виконання зобов`язань ОСОБА_4 перед нею за договором позики. Щодо вказівки про неправомірність дій нотаріуса за наявності не скасованих арештів по спірній земельній ділянці по видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, то згідно п.3 ч.4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чанній станем на час видачі свідоцтва та державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку) було імперативно визначено, що відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначеної у п.6 частини першої цієї статті (наявність обтяжень), не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена, а тому дії нотаріуса були правомірними. Стосовно позовних вимог про скасування свідоцтва та державної реєстрації права власності, то такі не підлягають задоволенню оскільки як вбачається з оспорюваного позивачем свідоцтва про право власності, таке видано не на підставі договору позики від 03.12.2018, відтак навіть недійсність відповідного договору не може мати наслідком скасування свідоцтва та державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку, при цьому в позові взагалі відсутні підстави в обгрунтування цих позовних вимог.
Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що договір дарування у наведеній позивачкою в позові постанові Верховного Суду, так і договір позики у даній справі, стали підставою для відчуження майна боржника з метою ухилення від виконання рішення суду. Тому, враховуючи спірні правовідносини, наведена у позовній заяві практика повинна бути врахованою судом при вирішенні справи. Крім того, обов`язок повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини, а також утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, існує не лише у відповідних суб`єктів владних управлінських функцій, а і у боржника. Оскільки на час здійснення відповідних дій по відчуженню земельної ділянки боржника, на це майно були накладені арешти, видаючи Свідоцтво та здійснюючи реєстрацію прав, державний нотаріус Робак Л.А. мала відмовити у здійсненні такої та не пізніше наступного робочого дня після звернення особи за вчиненням певної дії, що належить боржнику, повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників державної виконавчої служби.
Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Дяків В.Б. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві, поданому представником відповідача адвокатом Брунець В.Г., згідно якого предметом оспорюваного договору було майно (грошові кошти) ОСОБА_5 , яка не є і не була боржником за жодним виконавчим провадженням, також вона не являється родичем ОСОБА_4 . Спірний договір є відплатним та не стосується майна боржника та не порушує прав позивачки. Як позивачка так і ОСОБА_5 є кредиторами ОСОБА_4 . Щодо позовної вимоги про скасування свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 , то Свідоцтво видано приватним нотаріусом Робак Л.А. відповідно до частини 9 статті 61 та частини 8 статті 26 Закону України Про виконавче провадження на підставі документів виконавчого провадження ВП №57985068, тобто, на підставі документів виданих приватним виконавцем відповідно до ЗУ Про виконавче провадження, тобто, спірну земельну ділянку ОСОБА_5 набула в порядку для виконання судових рішень. Відмова в державній реєстрації прав з при наявності обтяжень, то така не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених законом заборонена, тобто видаючи свідоцтво та здійснюючи державну реєстрацію прав, приватний нотаріус Робак Л.А. діяла відповідно до закону і не мала права відмовити у такій реєстрації. Оскаржуване Свідоцтво видано на підставі документів виданих приватним виконавцем відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: Акту та Постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, які є правовстановлюючими документами, які посвідчують набуття права власності ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку. Такі документи є чинними та не оскаржуються, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування Свідоцтва, яке видано приватним нотаріусом Робак Л.А. 03.04.2019 року.
Третя особа приватний нотаріус Амбросійчук Л.В. у судове засідання не з`явилась, подала суду пояснення, у яких зазначила, що за договором позики, що посвідчувався нею, в позику передавались грошові кошти, а саме ОСОБА_4 отримав в позику, а не передав, грошові кошти у ОСОБА_5 . Щодо вчинення виконавчого напису на борговому документі на неповернуту суму грошових коштів, то виконавчий запис, який вчинявся на договорі позики грошей, передбачає право стягувача стягнути з боржника заборгованість у вигляді повернення боргу в твердій грошовій сумі. Процедура звернення стягувача до виконавчої служби та порядок відкриття, ведення виконавчого провадження, стягнення боргу регулюється Законом України Про виконавче провадження належить до компетенції Державної виконавчої служби/приватного виконавця. Жодна з вчинених нею нотаріальних дій не має відношення до майна боржника. Законодавчо не передбачено здійснювати перевірки у реєстрі боржників, та будь яких інших реєстрах при вчиненні нотаріальних дії, не пов`язаних з відчуженням майна.
Третя особа приватний нотаріус Робак Л.А. в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у її відсутності.
Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.
01.06.2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В., відкрито виконавче провадження №56517665 про стягнення солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 92 000 доларів, процентів за час користування коштами в сумі 1 524 263, 51грн., 3% річних в сумі 276 07 грн. та відповідні відомості внесено в єдиний реєстр боржників.
01.06.2018 приватним виконавцем Маковецьким З.В. винесено постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_4
03.12.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики згідно якого ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_5 кошти в сумі 1 411 138, 20грн., що еквівалентно на день укладення цього договору 50 000 доларів США з терміном їх повернення - 17.12.2018.
19.12.2018 ОСОБА_5 звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. із заявою про видачу виконавчого напису у зв`язку із неповерненням ОСОБА_4 грошей згідно договору позики.
19.12.2018 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. видала виконавчий напис № 2229 про стягнення з ОСОБА_4 грошових кошти в сумі 1411138,20 грн.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Водночас у частині другій цієї статті визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Отже з огляду на наведені норми матеріального закону договір позики за своїми ознаками є реальним договором, тобто договором, для укладення якого необхідним є передання предмету позики.
Даючи оцінку доводам позивача, суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, положеннями, які встановлюють умови чинності правочинів та підстави визнання правочину недійсним.
Та, відповідно до статей 15, 16 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами частини 1 статті 12, частини 1 статті 13 цього Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до положень частин 2 та 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відтак правом оспорювати правочин цивільний закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як заінтересовані особи.
З огляду на зазначене та з урахуванням положень статей 4, 5 ЦПК України можна дійти висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 за № 18-рп/2004, поняття охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас, за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.
Таким чином оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Виходячи зі змісту наведеного та встановлених обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні недійсним договору позики, оскільки у зв`язку із виданим виконавчим написом та передачі земельної ділянки, належної ОСОБА_4 у власність ОСОБА_5 вона не може розраховувати на повне виконання ОСОБА_4 зобов`язань щодо повернення йому боргу на виконання рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18.07.2017, яке станом на час вирішення даної справи не виконано.
Згідно з частиною 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 234 цього Кодексу фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
У своїй правовій позиції по справі від 09.08.2017 р. №6-2690цс16 Верховний Суд України надав критерії для визнання правочину фіктивним та, зокрема, зазначив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Наведене загалом свідчить про реальність настання правових наслідків оспорюваного правочину.
Надані позивачем докази взагалі не спрямовані на будь-яке намагання сторони позивача підтвердити той факт, що відповідач не одержував кошти за договором позики, тобто не надано доказів на підтвердження фіктивності правочину.
Сам по собі факт укладення договору позики між відповідачами без доведення того, що договір вчинений без наміру створення правових наслідків, що дії сторін договору були направлені на фіктивний перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_5 з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, не дає підстави вважати цей договір фіктивним.
На думку суду доводи позивача є припущеннями, однак згідно ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Крім того, позивачем надано суду постанови про відкриття виконавчого провадження, тож виконання рішення суду від 18.07.2017р. триває, і відсутні будь-які дані про повернення виконавчих листів без виконання у зв`язку з відсутністю будь-якої можливості виконати рішення суду про стягнення боргу.
Звернення стягнення на нерухоме майно на стадії виконання судового рішення могло мати місце лише у разі відсутності у боржника інших коштів чи рухомого майна. Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач жодним чином не вказує на те, що примусове виконання рішення не здійснюється у зв`язку з відсутністю в боржників коштів та рухомого майна, натомість позивачем надано суду постанови про відкриття виконавчих проваджень, що вказує на те, що виконання рішення суду триває.
Враховуючи вищезазначене, позивач не довів ту обставину, що договір позики, укладений між відповідачами, є фіктивним та, укладаючи його, сторони діяли без наміру створення відповідних правових наслідків.
Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору позики з підстав його фіктивності, відсутні і правові підстави щодо задоволення позову в частині скасування реєстрації права власності, враховуючи, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання договору недійсним та їх задоволення залежить від вирішення питання щодо основної вимоги.
Відповідно ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Враховуючи викладене, суд вважає, що заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 28.10.2019 року слід скасувати.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л. В., приватний нотаріус Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л.А про визнання недійсним правочину, скасування свідоцтва та державної реєстрації - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Львівського апеляційного суду через Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18.12.2020 року.

Суддя: І.А.Бакай