ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року м. Київ

справа № 363/3231/18

провадження № 22-ц/824/104/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2019 року у складі судді Чіркова Г.Є, про забезпеченні позову,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, однак проживали, як чоловік та жінка з грудня 2007 року, а з квітня 2008 року почали проживати разом з відповідачкою та її сином та в цей період спільно набули майно, а саме: земельну ділянку кадастровий номер :21:024:0317 площею 0,10 га, земельну ділянку кадастровий номер :21:024:0318 площею 0,0915 га, які розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, Глібівська сільська рада, будівельні матеріали, конструктивні елементи, вироби та обладнання, які були використані для будівництва житлового будинку, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :21:024:0317, автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» д.н.з. НОМЕР_1 та причіп ПГМФ д.н.з. НОМЕР_2 .

У квітні 2018 року відносини між позивачем та відповідачем зіпсувались, ОСОБА_2 почала проживати з іншим чоловіком та подала оголошення про продаж незавершеного будівництвом будинку на території Глібівської сільської ради Вишгородського району.

Домовленості про визнання права спільної сумісної власності на майно, яке набуте під час перебування у фактичних сімейних відносинах між сторонами досягнуто не було, а тому ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження земельної ділянки кадастровий номер :21:024:0317 площею 0,0940 га, у зв`язку з тим, що відповідачка може в будь-який момент відчужити її на користь інших осіб, а тому існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер :21:024:0317, площею 0,0940 га,: яка розташована на території Глібівської сільської ради, Вишгородського району Київської області.

В задоволені решти вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати посилаючись на порушення норм процесуального права, та скасувати вжиті судом заходи забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що обраний заявником вид забезпечення не є співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки вжиття вказаного виду забезпечення у випадку задоволення позовних вимог, жодним чином не вплине на виконання рішення суду, адже у сторін на праві власності знаходяться земельні ділянки схожі за розмірами, а тому кожна із сторін і надалі буде володіти, користуватися та розпоряджатися своєю земельною ділянкою.

ОСОБА_2 вважає, що оскільки нею не здійснено заходи щодо відчуження земельної ділянки протягом року з дня подачі позовної заяви, то відсутня реальна загроза того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про те, що необхідність накладення арешту на спірну земельну ділянку обґрунтована тим, що в матеріалах справи міститься роздруківка з сайту щодо продажу будинку на цій ділянці, номер телефону продавця відповідає номеру відповідача, а також тим, що позивач по фото, які містяться в оголошеннях та опису об`єкту продажу визначив, що цей об`єкт являється предметом спору. При цьому, суд першої інстанції прийняв до уваги зазначені обставини та при повному дотриманні норм цивільного процесуального законодавства України постановив зазначену ухвалу.

В суді апеляційної інстанції представник позивача просив відмовити у задоволенні скарги з підстав викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник будучи належним чином повідомлені про час розгляду справи, до суду не з`явилися, натомність представник відповідача адвокат Ясинецький О.А. надіслав заяву про відкладенні розгляду справи у зв`язку із тим, що він буде перебувати за кордоном,проте, судова колегія вважає, що підстави зазначені представником для відкладення розгляду справи не є поважними, тому враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 реалізувала своє право як учасника справи шляхом подання апеляційної скарги, при цьому вона не зазначила причини власної неявки, хоча могла брати участь у розгляді справи особисто, приймаючи до уваги регламентовані строки розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у відсутність відповідача та її представника, згідно ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Як вбачається з позовних вимог, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частини спільного майна подружжя, у тому числі визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів, виробів та обладнання, які були використані для будівництва житлового будинку, що розташований на спірній земельній ділянці та на Ѕ частину спірної земельної ділянки.

Згідно відомостей з згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 жовтня 2019 року власником земельної ділянки кадастровий номер :21:024:0317 є ОСОБА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції враховуючи вимоги позивача, характер взаємовідносин сторін по справі, і те, що між сторонами у справі дійсно існує спір та існує реальна загроза невиконання у майбутньому рішення суду у разі задоволенні позовних вимог, дійшов правильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку відповідача.

Твердження відповідача у скарзі що накладення арешту на земельну ділянку не є спів мирним із заявленими вимогами, безпідставні, оскільки позов містить вимоги про визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів, виробів та обладнання, які були використані для будівництва житлового будинку, що розташований на спірній земельній ділянці та на Ѕ частину спірної земельної ділянки.

За таких обставин, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що зазначене судове рішення постановлено з додержанням вимог закону, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити беззадоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :