Номер провадження: 22-ц/813/2546/20
Номер справи місцевого суду: 522/5910/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2018 року, постановленого під головуванням судді Загороднюка В.І., -

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет застави.

У обґрунтування свого позову ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що відповідно до укладеного договору № VIW1 від 14.07.2008 року, ОСОБА_2 , 14.07.2008 року отримала кредит у розмірі 19905,33 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,92% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.07.2013 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 в заставу автомобіль МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 (колишній номер НОМЕР_3 ), що належав на праві власності ОСОБА_2 .

У порушення умов договору, ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала та предмет застави в заклад банку не передала. Станом на 07.11.2016 року заборгованість становила - 140894,03 дол. США, та складалася з наступного:

-19458,09 дол. США заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

- 8799,23 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 6562,60 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 106074,11 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

На підставі вищевикладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд вилучити у ОСОБА_1 та передати в заклад ПАТ «ПриватБанк»: предмет застави автомобіль МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIW1 від 14.07.2008 року в сумі 19458,09 дол. США, заборгованість за кредитом (тілом кредиту)); звернути стягнення на предмет застави: автомобіль МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не прийнято до уваги що особа, яка придбала заставне майно може вважатися добросовісним набувачем такого майна, виключно за умов відсутності реєстрації застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна станом на час купівлі ним майна, а позивач звертаючись з позовом надав суду витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна № 48751861 від 12.01.2016 року в якому міститься запис №1 від 18.07.2008 року про реєстрацію заставного автомобіля у якості об`єкту обтяження із встановленням заборони на відчуження на термін до 18.07.2013 року, який 11.06.2013 року було продовжено до 11.06.2018 року. А отже, позивач належним доказом незаперечно довів ту обставину, що вибуття заставного автомобіля з власності заставодавця та набуття права власності відповідачем відбулося під час зареєстрованого у передбаченому законом порядку заборони на відчуження заставного автомобіля.

У своєму відзиві ОСОБА_1 зазначив що рішення суду є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставною, доводи апеляційної скарги не містять підстав для її задоволення.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено новий склад колегії суддів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою АТ КБ «Приватбанк» була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 173-174).

Сторони про розгляд справи на 09 грудня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с.231-233).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що справа за апеляційною скаргою АТ КБ «Приватбанк» перебуває у провадженні апеляційної інстанції з серпня 2018 року (а.с. 148).

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи,та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (18 грудня 2020 року).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 14.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір № VIW1, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 19905,33 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,92 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.07.2013 року (а.с. 17-28).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 надала в заставу автомобіль МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 (колишній номер НОМЕР_3 ), що належав на праві власності ОСОБА_2 .

Проте, в порушення умов договору, ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором не виконала та предмет застави в заклад банку не передала.

Так, станом на 07.11.2016 року заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приватбанк» становила - 140894,03 дол. США, та складалася з наступного:

-19458,09 дол. США заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

- 8799,23 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 6562,60 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 106074,11 дол. США - пеня за несвоєчасністьвиконання зобов`язань за договором.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції зробив висновок про те, що відповідач є добросовісним набувачем, а позивачем обрано неправильний спосіб захисту, виходячи з того, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем заставного автомобіля, оскільки встановлено, що під час переходу права власності на автомобіль до ОСОБА_1 жодних обтяжень на спірному автомобілі не було, а тому на автомобіль не може бути звернуто стягнення як на предмет застави. Крім того, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погоджується не в повній мірі, з огляду на наступне.

Відповідно до витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна, вбачається, що 18.07.2008 року в Державному реєстрі обтяжень зареєстроване обтяження з терміном дії до 18.07.2013 року, на підставі договору застави автомобіль МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 . 11.06.2013 року внесені зміни до терміну обтяження до 11.06.2018 року (а.с. 29-32).

Відповідно до інформації про історію реєстрації автомобіля МІТSUBISHI, модель: РАJERО, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , власником автомобіля ОСОБА_1 став 28.07.2015 року (а.с. 120).

Згідно з витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна, обтяження стосовно спірного автомобіля було вилучено 31.08.2015 року, на підставі ухвали Вінніцького міського суду по справі за № 127,18704/13-ц (а.с. 31).

За таких підстав, висновок суду про те, що під час переходу права власності на автомобіль до ОСОБА_1 жодних обтяжень на спірному автомобілі не було, зроблено з порушенням норм процесуального та матеріального права, та є таким, що не відповідає обставинам справи.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції не звернув уваги, на те, що у цій справі ПАТ КБ «ПриватБанк» заявило вимоги про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі покупцю від імені відповідача власника предмета застави.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, зараз і надалі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про заставу» та статтею 572 ЦК України передбачено, що застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (стаття 3 Закону України «Про заставу»).

За змістом частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» та статті 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом або договором.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (частина сьома статті 20Закону України «Про заставу»).

Відповідно до частин першої та другої статті 590 ЦК України звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено законом або договором. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми підлягають застосуванню з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Аналіз зазначених норм матеріального права та пункту 2 параграфа 5 договору застави транспортного засобу дає підстави для висновку, що звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі в судовому порядку.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Проте нормами Закону «Про заставу» та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»не передбачено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі покупцю від імені власника предмета застави.

Не передбачено такого способу звернення стягнення і договором застави, укладеного сторонами.

У постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 278/3093/18 (провадження

№ 61-9670) Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки ні нормами Закону «Про заставу», ні Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ні умовами договору застави не передбачено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі покупцю від імені власника предмета застави, то такі вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, саме з наведеної підстави позов банку про звернення стягнення на предмет застави задоволенню не підлягає, а не з підстав, на які послався суд першої інстанції.

Наведене дає підстави для часткового задоволення вимог апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову у задоволені позову, проте помилився у зазначенні підстави відмови у позові, то рішення підлягає зміні з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2018 року змінити з підстав викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра