Провадження № 22-ц/812/1894/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Миколаїв

справа № 486/1338/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Цуркан І.І.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про встановлення юридичного факту та стягнення вартості частки у спільному майні

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 4 вересня 2020 року суддею Савіним О.І. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 14 вересня 2020 року).

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості частки у спільному майні подружжя.

Позивачка зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 23 січня 2009 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3 . 15 жовтня 2011 року сторони придбали за спільні кошти автомобіль марки Peugeot 308 SW Active 1/6 МТ, д.р.н НОМЕР_1 . З червня 2016 року подружжя припинило сімейні відносини. Автомобіль залишився у користуванні відповідача ОСОБА_2 .

Посилаючись на порушення своїх прав на спільне майно подружжя та неподільність рухомого майна, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 Ѕ частку вартості автомобіля, яку попередньо оцінили у 120 000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та зазначав, що спірний автомобіль був придбаний за його особисті кошти для своїх власних потреб у зв`язку зі станом здоров`я, тоді як ОСОБА_1 не надала суду доказів придбання транспортного засобу за спільні кошти. З 2014 року позивачка не порушувала питання про поділ майна, але скаржилась на недостатність аліментів на сина. У зв`язку з цим у вересні 2017 року він продав автомобіль своїй доньці від першого шлюбу ОСОБА_4 , а 4000 доларів США у її присутності передав позивачці ОСОБА_1 .

У вересні 2018 та березні 2019 року ОСОБА_2 збільшила позовні вимоги та зазначала, що з липня 2003 року вона та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не перебуваючи у будь-якому іншому шлюбі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбали за сумісні кошти автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOO.

Посилаючись на те, що встановлення факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю з липня 2003 року, може спростувати твердження відповідача, що автомобіль марки Peugeot 308 SW Active 1/ НОМЕР_2 придбаний за його особисті кошти, ОСОБА_1 просила встановити цей факт та стягнути 134 890 грн., що складає половину вартості автомобіля, визначеної експертом.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 4 вересня 2020 року позов задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 2003 року по 23 січня 2009 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки Peugeot 308 SW Active 1/ НОМЕР_2 у розмірі 134 890 гривень, та судові витрати, а саме 1372,80 грн. на проведення експертизи, 2118,4 грн. судового збору та 24 312 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка довела факт проживання з ОСОБА_2 з 2003 року однією сім`єю, а тому автомобіль ЗАЗ-DAEWOO належав їм на праві спільної сумісної власності, як і автомобіль марки Peugeot 308 SW Active 1/6 МТ, що придбаний під час шлюбу. Оскільки майно є спільною власністю подружжя, розмір часток є рівним, а ОСОБА_2 розпорядився ним у вересні 2017 року на власний розсуд, то він має відшкодувати позивачці половину його вартості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт посилався на те, що ОСОБА_1 не довела факт проживання з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2003 року, а також придбання автомобіля марки Peugeot 308 SW Active 1/ НОМЕР_2 за спільні кошти. Надані нею докази є недостатніми. Суд при розгляді справи діяв упереджено та односторонньо, а також безпідставно не взяв до уваги докази передачі позивачці частини коштів тих, що ним були передані ОСОБА_1 за Ѕ частку автомобіля. Необгрунтованими є і витрати на правничу допомогу в розмірі 24 132 грн., які належними доказами не підтверджені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважала доводи апелянта надуманими, а рішення суду - законним та обгрунтованим. Зокрема, позивачка вважала повністю доведеним нею факт спільного проживання з відповідачем з 2003 року, а більш відповідною вартістю автомобіля вважала ту суму, яка була визначена раніше, а саме у 2018 році.

Справу розглянуто апеляційним судом за участю представника позивачки адвоката Сорочана В.О. та відповідача ОСОБА_2 .

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини виникли у сфері сімейних правовідносин та, насамперед, регулюються нормами сімейного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною визначеною законом підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно за правилами статті 74 СК.

За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього кодексу.

Отже, підставою для визначення майна, набутого чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі, є доведеність факту спільного проживання, а саме ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99).

За правилами статті 60 (глава 8) СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

За статтею 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти рухомості.

Отже, сімейне законодавство встановлює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка існує поки не спростована.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя (фактичного подружжя) визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №214/1520

Такий висновок ґрунтується на положеннях статті 57 СК, якою визначено, зокрема, перелік видів особистої приватної власності дружини, чоловіка, до якого включене майно, набуте нею, ним до шлюбу, а також майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно з правилами статей 79, 80 ЦПК достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність тих обставин, які входять до предмета доказування.

Судом встановлено, що 23 січня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 (а.с.3,4 том 1).

2 грудня 2011 року на ім`я ОСОБА_2 придбано автомобіль марки Peugeot 308 SW Active 1/6 МТ, д.р.н. НОМЕР_1 .

6 вересня 2017 року цей автомобіль перереєстровано на нового власника за договором ОСОБА_4 (доньку відповідача ОСОБА_2 ) (а.с.38 том 1).

Середня ринкова вартість автомобіля марки Peugeot 308 SW Active 1/6 МТ, 2011 року випуску, на час проведення експертного авто товарознавчого дослідження від 15 червня 2018 року складає 269 780 гривень (а. с. 110-111 том 1).

За висновком судової товарознавчої експертизи транспортного засобу Одеського НДІСЕ №19-586 від 26 вересня 2019 року ринкова вартість автомобіля Peugeot 308 SW Active 1/6 МТ, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 251 910 грн.(а.с.229-233 том 1).

Будь-яких відомостей про те, що спірний автомобіль придбано, зокрема, до шлюбу, на підставі договору дарування, в порядку спадкування, за кошти, які належали відповідачу особисто або автомобіль є річчю індивідуального користування (стаття 57 СК), матеріали справи не містять.

Відповідач ОСОБА_2 наполягав, що автомобіль придбано за його особисті кошти, але доказів цих обставин суду не надав.

У справі також відсутні і відомості та докази того, що спірний автомобіль придбано за рахунок того майна, яке належало особисто відповідачеві. Не надані ці докази відповідачем і суду апеляційної інстанції.

Отже, встановивши, що автомобіль марки Peugeot 308 SW Active 1/ НОМЕР_2 , 2011 року випуску, придбано сторонами у період шлюбу, а відповідач не довів, що це майно є його особистою власністю, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що це майно є спільною власністю подружжя, а позивачка ОСОБА_1 має право на Ѕ частку рухомого майна.

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта ОСОБА_2 про те, що позивачка не довела достатніми доказами факту участі коштами або працею в набутті автомобіля.

Таке твердження суперечить презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Як зазначено вище, тягар доказування належності такого майна до особистої власності покладається на того з подружжя, який статус спільності майна оспорює.

Правило про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, не спростовує презумпцію спільності такого майна, а лише надає одному з подружжя право доводити статус особистої власності майна, набутого у шлюбі.

Відновлення презумпції спільності права власності подружжя на майно набуте під час шлюбу випливає з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Апеляційний суд не може вважати доведеним і твердження апелянта про те, що у вересні 2017 року він, продавши автомобіль своїй дочці ОСОБА_4 , передав 4000 доларів США позивачці.

Ці обставини ОСОБА_1 категорично заперечує, а письмовими доказами передача вартості частки у спільній власності не підтверджена.

Показання дочки відповідача ОСОБА_4 не можуть вважатись належними та достатніми цих обставин.

Крім того, суд враховує, що передача коштів, як то зазначає відповідач (вересень 2017 року), мала передувати би зверненню ОСОБА_4 до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна (6 листопада 2017 року), що не узгоджується з фактом конфліктної ситуації у взаємовідносинах сторін. До того ж ці дії (передача грошей) не узгоджуються і з твердженням апелянта про те, що спірний автомобіль завжди був його особистою власністю.

Отже, апеляційний суд погоджується з основним висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має право на отримання вартості Ѕ частки автомобіля, що відповідає вимогам статей 57,60,61, 70 СК.

Разом з тим, при визначенні вартості цієї частки, суд прийняв за основу середню ринкову вартість автомобіля марки Peugeot 308 SW Active 1/6 МТ, виходячи з року її випуску, за дослідженням, проведеним без огляду автомобіля та без врахування його технічного стану (а.с.110 - 111 том 1). Тоді як 26 вересня 2019 року було проведено більш повне дослідження автомобіля з його оглядом та визначенням технічного стану цього транспорт ного засобу (а.с. 229-233 том 1).

За таких обставин апеляційний суд вважає, що вартість автомобіля має бути визначена у розмірі 251 910 грн., а вартість Ѕ частки майна, яка належить кожному з колишнього подружжя складає 125 955 грн.

Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, а стягнута з відповідача сума зменшенню.

Крім того, позивачкою порушене питання про встановлення юридичного факту.

Правилами частини 1 статті 315 ЦПК визначено факти, які можуть бути встановлені судом, зокрема, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (пункт 5).

Пов`язаність юридичного факту з вирішенням спору про право вимагає розгляд цього спору в порядку позовного провадження (частина 4 статті 315, пункт 3 постанови №5 Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»).

Юридичне значення цього факту означає, що його встановлення впливає на виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Вирішення питання про юридичне значення факту, на встановленні якого наполягає позивачка, має ґрунтуватись на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Таким чином, у судовому порядку можуть бути встановлені лише ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Оскільки спірне майно придбане у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а доведеність належності спірного майна до особистої власності покладається на відповідача, то права позивачки не потребують окремого захисту шляхом судового встановлення факту проживання сторін однією сім`єю у період з липня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За таких обставин встановлення цього факту не має юридичного значення, що є підставою для відмови в задоволенні цих вимог.

Рішення суду в частині вимог про встановлення юридичного факту підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Не може вважатись достатньо обґрунтованим і рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат.

Так, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" v. Ukraine" (параграф 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Вказаний правовий висновок також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; постанові Верховного Суду від 20 липня 2020 року у справі № 750/8758/18 та інш.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 137 ЦПК розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проте договір про надання юридичних послуг адвоката від 1 грудня 2017 року розмір оплати не визначає, а передбачена умовами пункту 3.1 цього договору додаткова угода суду не надана (а.с.23 том 1).

Відсутній в матеріалах справи і детальний опис робіт, виконаних адвокатом, а також письмовий доказ сплати позивачкою за надання правничої допомоги 24 312 грн.

Отже ОСОБА_1 не доведено, що її витрати на правничу допомогу були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Підлягають корегуванню і розмір відшкодованих судових витрат ОСОБА_4 зі сплати судового збору.

Судовий збір за вимогу немайнового характеру (встановлення юридичного факту) в розмірі 768,4 грн. відшкодуванню позивачці не підлягає.

Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК перерозподілу підлягають інші судові витрати позивачки (судовий збір за вимоги майнового характеру та витрати на проведення експертизи) підлягають відшкодуванню пропорційно задоволеним вимогам, що складає 2673 грн.

Судові витрати на забезпечення апеляційного розгляду справи складають: ОСОБА_4 -5060 грн. на правничу допомогу, ОСОБА_2 - на сплату судового збору (3491 грн.), який фактично мав складати 1153 грн. судового збору за немайному вимогу (встановлення юридичного факту) та 2026 грн. судового збору за майнову вимогу(стягнення вартості).

Враховуючи відмову в задоволенні немайнової вимоги та зменшення суми стягнення за майновою вимогою, відшкодуванню апелянту підлягає 1287 (1153 + 134) грн. судових витрат.

При вирішенні питання щодо відшкодування позивачці вартості витрат на правничу допомогу в апеляційному провадженні суд враховує правила, викладені вище, вимоги статті 137 ЦПК, конкретні обставини та фінансового стану сторін. Тому обґрунтованим та відповідним виконаній адвокатом роботі суд вважає відшкодування цих витрат в розмірі 2026 грн. (складання відзиву на апеляційну скаргу та представництво інтересів позивачки в апеляційному суді).

За правилом частини 10 статті 141 ЦПК підсумковий розмір відшкодування витрат, пов`язаних з забезпечення апеляційного провадження, складає 739 грн. (2026 1287), які підлягають стягненню з ОСОБА_2 .

Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 4 вересня 2020 року в частині вимог про встановлення юридичного факту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Рішення суду в частині стягнення вартості частки спільного майна та судових витрат змінити. Зменшити стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки Peugeot 308 SW Active 1/6 МТ з 134 890 грн. до 125 955 грн., а судових витрат з загального розміру 27 803 грн до 2673 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 739 грн. судових витрат, понесених в апеляційному провадженні.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 18 грудня 2020 року