Дата документу 28.01.2020 Справа № 337/4801/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/322/20 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатик Г.Є.
Є.У.№ 337/4801/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування райадміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, в обґрунтування якого вказав, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.2010 року, який розірвано 02.10.2014 року на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину-дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання якої стягнуто за рішенням суду у розмірі ј частини усіх видів заробітку.

Оскільки мати дитини відповідачка ОСОБА_2 на тривалий час залишає дитину та виїздить за кордон, чим самоусувається від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, просив визначити місце проживання малолітньої дочки з батьком.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначення місця проживання малолітньої доньки сторін разом із матір`ю якнайкраще забезпечить інтереси дитини, яка висловила своє бажання проживати разом із матір`ю та зустрічатися з батьком. Позивачем не доведено факту самоусунення матері від виховання дитини, відповідачка приділяє достатньо уваги її вихованню і духовному розвитку.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доцільність проживання дитини з матір`ю, не маючи необхідних відомостей про те, в яких умовах проживає дитина, чи дотримується відповідач прав дитини, чи відповідає такий стан інтересам їх спільної доньки. На даний момент, як вказав скаржник, він позбавлений можливості спілкування з дитиною, оскільки відповідачка протизаконно без його згоди вивезла дочку закордон.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і його представника адвоката Черкашина І.І., думку представника органів опіки і піклування, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.2010 по 02.10.2014 ( а.с. 190), мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.7).

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.10.2014 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) стягнуто аліменти у розмірі ј частини заробітної плати на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 190), видано виконавчий лист (а.с. 191) та постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС від 01.12.2014 відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду (а.с. 192).

Відповідно до розрахунків заборгованості, копії яких наявні у матеріалах цивільної справи, ОСОБА_1 мав заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої доньки станом на: 28.02.2018 - 17 388 грн. 70 коп.; на 01.05.2018 - 21 372 грн. 30 коп.; на 01.06.2018 - 23 364 грн. 10 коп.; на 01.07.2018 - 24483 грн. 60 коп.; на 01.08.2018 - 21 096 грн. 64 коп.; на 01.09.2018 - 11 917 грн. 72 коп.; на 01.10.2018 - 12 668 грн. 46 коп. ( а.с. 193-199).

Відповідно до довідки Хортицького ВДВС від 29.10.2018 заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , станом на 29.10.2018 становила 13 840 грн. 06 коп. ( а.с.200).

30.10.2018 ОСОБА_2 подала до Хортицького ВДВС заяву про відсутність заборгованості по аліментам у ОСОБА_1 станом на 30.10.2018 та повернення виконавчого листа на підставі ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 202). Постановою державного виконавця від 30.10.2018 виконавчий лист повернуто стягувачу (а.с.203), скасовано заходи примусового виконання (а.с. 204).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 30.10.2018 (а.с.101), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

У відповідності до статті 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них.

Частиною другою статті 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі статті 141 СК України.

Відповідно до змісту статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. І тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини шляхом встановлення періодичності чи систематичності побачень, можливості спільного відпочинку.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з частинами 5, 6 статті 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Як вбачається з висновку від 04.07.2018 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району встановлено, що мати дитини ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 01.04.2017, зареєстрована та проживає разом з чоловіком та дитиною за адресою: АДРЕСА_2 , батько неповнолітньої дитини ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Вихованням дитини займаються як мати так і батько. Під час бесіди практичного психолога відділу соціальної роботи по Хортицькому району Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді з малолітньою ОСОБА_3 , остання виявила бажання проживати з матір`ю та проводити час з батьком. Враховуючи ставлення батьків до дитини, умови проживання, якими забезпечена дитина, а також думку дитини щодо місця її проживання, орган опіки та піклування дійшов до висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 ( а.с. 58-62).

З акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , складеного спеціалістом відділу по Хортицькому району служби ( управління) у справах дітей Запорізької міської ради Алішевською В.В. від 03.04.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини нерухомого майна, у трикімнатній квартирі мешкає 4 особи, створені належні умови для виховання та розвитку дитини в одній кімнаті з батьком, є стіл для занять, іграшки, спальне місце облаштовується щовечора ( ставиться розкладушка) ( а.с.64).

З акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , складеного спеціалістом відділу по Хортицькому району служби ( управління) у справах дітей Запорізької міської ради Алішевською В.В. від 24.04.2018 вбачається, що у двокімнатній квартирі проживає 3 особи, у квартирі створені належні умови для виховання та розвитку дитини, для неї є окрема кімната, в якій облаштовані місця для занять, сну та відпочинку, в наявності дитячий одяг та засоби гігієни ( а.с. 65).

З листа директора Запорізького міського центру соціальних служб та сім`ї, дітей та молоді від 02.05.2018 слідує, що при з`ясуванні думки дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно визначення місця її проживання практичним психологом відділу соціальної роботи по Хортицькому району ОСОБА_8 було проведено психологічну консультацію з дитиною та її матір`ю за місцем проживання дитини. Подружжя у процес спілкування не втручалось. ОСОБА_3 висловилась, що надалі проживатиме з матір`ю та буде проводити час з батьком ( а.с.63).

Після подання даного позову до суду, позивач ОСОБА_1 з грудня 2018 працевлаштувався на ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» ( а.с. 152).

З акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 від 05.06.2019 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 , проживають 4 особи, для ОСОБА_3 є окрема кімната, меблі, постільні речі ( а.с.151).

Згідно свідоцтва про право власності на житло № 19546 від 27.02.2007 року, у зазначеній квартирі ОСОБА_1 належить на праві власності 1/3 її частка.

За висновком від 04.07.2018 органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, враховуючи ставлення батьків до дитини, умови проживання, якими забезпечена дитина, а також думку дитини щодо місця її проживання, орган опіки та піклування прийшов до висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 ( а.с. 58-62).

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, якими оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції встановив наявність однакових належних матеріально-побутових умов у матері й у батька для проживання дитини, їх характеристик, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Установивши, що відповідачка належним чином виконує свої обов`язки із виховання і утримання дитини, створила їй належні умови для проживання і духовного розвитку, що дитини виявила бажання проживати разом із матір`ю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для передачі дитини під опіку батькові.

Та обставина, що ОСОБА_2 під час перебування справи у суді у жовтні 2018 року вивезла дитину за кордон без згоди батька, не є підставою для скасування судового рішення.

Вказана обставина не була підставою позову у цій справі, ОСОБА_1 не позбавлений можливості повторно звернутися до суду за захистом свого порушеного права на участь у вихованні дитини у спосіб, передбачений законом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Головуючий: І.В.Кочеткова

Судді: А.В.Дашковська

О.М.Кримська