Постанова

Іменем України

23 січня 2020 року

м. Київ

справа № 241/496/16-ц

провадження № 61-5064св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 25 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Ігнатоля Т. Г., Пономарьової О. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою, інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання та трьох процентів річних.

Позовна заява мотивована тим, що 13 квітня 2005 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачу в позику кошти у розмірі 87 450,00 грн, зі строком повернення до 13 червня

2005 року. Вказане грошове зобов`язання відповідачем не було виконано та рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 10 грудня

2010 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області

від 13 квітня 2011 року з відповідача на його користь була стягнута сума боргу з урахуванням індексу інфляції, а також три відсотки річних та проценти за договором позики. Позивач вважав, що оскільки указане рішення суду не виконано відповідачем, він має право на отримання від відповідача процентів від суми позики до моменту належного виконання укладеного між ними договору позики, інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання за період з червня 2005 року по лютий 2016 року та три проценти річних за період з 13 червня 2005 року по 13 квітня 2016 року. Також, вважав, що на дані позовні вимоги не поширюється строк позовної давності.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з відповідача кошти у розмірі 237 635,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 06 липня

2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три відсотки річних на суму боргу 87 450,00 грн за період з 13 квітня 2011 року по 13 квітня 2016 року в розмірі 237 635,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що на правовідносини, які виникли між сторонами, зокрема не виконання відповідачем грошового зобов`язання, розповсюджуються норми встановленні статтею 625 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25 серпня 2016 року рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 06 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою за період з 21 липня 2013 року по 13 квітня 2016 року в розмірі 77 888,02 грн, інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання за період з 01 березня 2013 року по 29 лютого 2016 року - 70 287,42 грн, три проценти річних за період з 01 липня 2013 року по 13 квітня 2016 року -

7 317,05 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, виходив з того, що вимоги позивача підлягають задоволенню в межах строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2016 рокуОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-369цс15.

Відзив відповідача на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 10 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про стягнення позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 13 квітня 2005 року з урахуванням інфляції у розмірі 167 466,00 грн, три відсотки річних - 13 383,00 грн, а усього 180 849 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 квітня 2011 року рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 10 грудня 2010 року в частині відмови щодо стягнення процентів від суми позики скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за договором позики у розмірі 46 078,00 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції від 19 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа

№ 2-2102, виданого Першотравневим районним судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 226 927,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Зважаючи на те, що до вимоги про стягнення трьох процентів річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат підлягає застосуванню загальний (трирічний) строк позовної давності, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, посилання заявника на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-369цс15 не має правового значення.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке не виконано боржником у справі в повному обсязі, не припиняє правовідносин сторін грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє права позивача на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання та трьох процентів річних у межах строків позовної давності.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Враховуючи те, що спір по суті апеляційним судом вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило