МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

"09" грудня 2020 р. Справа № 370/2331/20

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Косенко А.В., при секретарі Захарченко Т.М., розглянувши у судовому засіданні у залі суду у смт Макарів Київської області скаргу

ОСОБА_1 на постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, заінтересована особа: заступник начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко Валентина Олександрівна, де стягувачем є ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі-скаржник), звернувся до суду зі скаргою, на постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, заінтересована особа: заступник начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко Валентина Олександрівна, де стягувачем є ОСОБА_2 , в якій просив: визнати протиправною та скасувати постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 16.09.2020 року прийняту заступником начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко Валентиною Олександрівною.

В обгрунтування скарги скаржник вказав, що постановою заступника начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко Валентиною Олександрівною від 16.09.2020 року звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника тобто його.

Вказана постанова прийнята на підставі виконавчого листа №2-594/2010 від 07.04.2010 року виданого Макарівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 19.02.2010 року і до повноліття дитини. Проте, у постанові його дані вказані як Липський, що не відповідає найменуванню боржника вказаному у виконавчому листі.

Окрім того, ІНФОРМАЦІЯ_2 його дочці ОСОБА_5 , на утримання якої з нього стягувалися аліменти, виповнилося 18 років. 24.02.2019 року закінчилося виконавче провадження за виконавчим листом №2-594/2010 від 07.04.2010 року. Станом на 24.02.2019 року за період з 23.03.2016 року по 24.02.2019 року заборгованість по сплаті аліментів становить 82272 грн.

Проте, в оскаржуваній постанові зазначено «загальна сума боргу 125651.79 грн. в тому числі заборгованість, штрафні санкції та витрати виконавчого провадження». Йому, як стороні виконавчого провадження, не надано обґрунтованого розрахунку штрафних санкцій та витрат виконавчого провадження. З такими висновками заступника начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко В.О. він не погоджується, оскільки оскаржувана постанова прийнята 16.09.2020 року, а виконавче провадження закінчилося 24.02.2019 року.

Також, скаржник вказав, що його сім`я має статус багатодітної, діти проживають разом з ним та перебувають на його утриманні.

Він працює комірником в ТОВ «ФІНО ВЕРДЕ». Його середньомісячний заробіток становить 11065,13 грн.

У оскаржуваній постанові зазначено «здійснювати відрахування з доходів боржника у розмірі 50%». У даному випадку, сумою, що підлягає щомісячному відрахуванню, є 5532,56 грн. (11065,13 грн * 50%). Таку суму стягнення з нього вважає непомірною для його сім`ї, оскільки на його утриманні перебувають четверо дітей, прожитковий мінімум на кожного з них становить 2218 грн.

Тому оскаржувану постанову вважає необгрунтованою, неправомірною, та такою, що містить суперечливі відомості, а тому вважає, що вона підлягає скасуванню.

У судовому засіданні скаржник та його представник адвокат Чорногрицька Ю.С. вимоги за скаргою підтримали, просили її задовольнити.

У судовому засіданні адвокат стягувача ОСОБА_2 ОСОБА_6 заявив клопотання про закриття провадження у справі за даною скаргою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвалою суду від 09.12.2020 р. в задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

У судовому засіданні стягувач ОСОБА_2 та її адвокат Левочко Я.А. проти задоволення скарги заперечували, вказали, що рішення суду на підставі якого стягувалися аліменти не оскаржувалося. Заборгованість по сплаті аліментів існує з 2016 року. Заява щодо зменьшення розміру аліментів боржником не подавалася.

У судовому засіданні заступник начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко В.О. проти задоволення скарги заперечувала, вказала, що оскаржувана постанова прийнята нею правомірно у відповідності до вимог чинного законодавства та в рамках Закону України «Про виконавче провадження».

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Постановою заступника начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко Валентиною Олександрівною від 16.09.2020 року в рамках виконавчого провадження ВП № 52801005, звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 , а також постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника на користь стягувача у розмірі 50 % до виплати загальної суми боргу 125651,79 грн., в тому числі заборгованість, штрафні санкції та витрати виконавчого провадження (а.с. 6).

Вказана постанова прийнята в рамках виконавчого провадження ВП № 52801005 з виконання виконавчого листа №2-594/2010 від 07.04.2010 року виданого Макарівським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 19.02.2010 року і до повноліття дитини.

Скаржник ОСОБА_1 згідно посвідчення № НОМЕР_1 виданого 03.07.2014 року, відповідно до якого має пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей (а.с. 7).

Згідно довідки № 785 від 11.03.2020 р. донька скаржника - ОСОБА_7 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , але не проживає за вказаною адресою з 01.09.2009 року по даний час (а.с. 12).

Згідно довідки № 3082 від 29.09.2020 року до складу сім`ї ОСОБА_1 , окрім інших осіб входить ОСОБА_8 (а.с. 13).

Згідно довідки від 28.09.2020 року ОСОБА_1 працює в ТОВ «ФІНО ВЕРДЕ» з 23.02.2019 року на посаді комірника та його дохід з 01.03.2020 р. по 31.08.2020 р. склав 82473,02 грн. (а.с. 14).

Вирішуючи вимоги за скаргою, суд керується наступним.

Щодо дотримання заявником строку на оскарження постанови слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За правилами ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Так, оскаржувана постанова скаржнику направлялася 16.09.2020 року за вих.№ 1005, а скаргу до суду подано 01.10.2020 р., тобто ОСОБА_1 подав скаргу у встановлений законодавством строк.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (далі Закон №1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону №1404-VIII зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 68 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Статтею 2 Закону визначено засади, при яких здійснюється виконавче провадження, а саме: верховенство права, обов`язковість виконання рішень, законність, диспозитивність, справедливість, неупередженість та об`єктивність, гласність та відкритість виконавчого провадження, розумність строків виконавчого провадження, співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Крім того, як роз`яснив Верховний Суд України у своїй постанові № 6-1829цс15 від 25.11.2015, виконання судового рішення має спеціальне значення, яке розраховане саме на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Юрисдикція Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) поширюється на Україну. Правовою підставою для цього став Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, норми якого надають можливість розглядати рішення ЄСПЛ в якості джерела права.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Держава, обмежуючи особу в її правах та свободах, може керуватись принципом особливої значимості публічного інтересу, який, на відміну від приватного, покликаний, з одного боку, забезпечувати засади держави та суспільства як умову їх існування, з іншого - гарантувати задоволення приватних інтересів.

Передбачені законом права особи не є абсолютними. Обмеження їх може бути обумовлене необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (рішення Європейського суду з прав людини у справі В.Н. Великоди проти України від 3 червня 2014 року (Заява № 43331/12).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 № 15-рп/2002 визначено, що ч. 2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, беручи до уваги доводи скаржника за даною скаргою, суд дійшов висновку, що постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, прийнята заступником начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко В.О. правомірно у відповідності до вимог чинного законодавства та в рамках Закону України «Про виконавче провадження», підстав для її скасування немає, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 260-261, 450-451 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, заінтересована особа: заступник начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко Валентина Олександрівна, де стягувачем є ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду в порядку і строки, передбачені статтями 353-355 ЦПК України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Повний текст ухвали виготовлено 14.12.2020 року.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Заступник начальника відділу Макарівського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Булашенко Валентина Олександрівна: 08001, Київська обл., смт Макарів, вул. Д. Ростовського, 26, .

Суддя А.В. Косенко