КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/5786/18

провадження номер: 22-ц/824/12061/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року у складі судді Панченко О.М., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК «Райдужна Оселя» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕК 1515», товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕК Київський квартал» Софіївсько - Борщагівська сільська рада Києво - Святошинського району Київської області, про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕК «Райдужна Оселя» (далі - ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №468 від 15 листопада 2016 року ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» визнано виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 з 01 грудня 2016 року. Позивач вказував, що рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №491 від 15 листопада 2016 року встановлено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» у селі Софіївська Борщагівка, зокрема, для споживачів у будинку АДРЕСА_3 у розмірі 4 грн 20 коп. за 1 кв.м.

Вказував, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 та є споживачем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» з грудня 2016 року належним чином та в повному обсязі. Однак відповідач у порушення вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не уклав з позивачем договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій й не виконує свого обов`язку щодо оплати наданих позивачем послуг, внаслідок чого в період з 01 грудня 2016 року по 30 квітня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 2 808 грн 96 коп. Також позивач зазначав, що відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за надані послуги за період з 01 грудня 2016 року по 30 квітня 2018 року у розмірі 2 808 грн 96 коп., три проценти річних у сумі 56 грн 17 коп., інфляційні втрати у розмірі 236 грн 42 коп., а також суму боргу за надані послуги за період з 01 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року у сумі 1 404 грн 48 коп.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕК 1515», товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕК Київський квартал» та Софіївсько - Борщагівську сільську раду Києво - Святошинського району Київської області (а.с.6-7, т.2).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року позовну заяву ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» суму боргу за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 грудня 2016 року по 30 квітня 2018 року у розмірі 2 808 грн 96 коп., три проценти річних у сумі 56 грн 17 коп., інфляційні втрати у розмірі 236 грн 42 коп., суму боргу за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 1 404 грн 48 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» належним чином виконує свої зобов`язання щодо надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак відповідач своїх обов`язків по оплаті цих послуг за період 01 грудня 2016 року по 30 квітня 2018 року та за період з 01 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року виконував не в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідач не надав суду жодних доказів на спростування наявності договірних відносин між сторонами та не спростував надані позивачем розрахунки заборгованості за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» залишити без задоволення, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не зазначив, якими доказами підтверджується факт надання послуг позивачем відповідачу, яких саме послуг та їх обсяг. Вказує, що суд не встановив порушення прав позивача та чи мав він законне право надавати будь-які послуги.

Зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_3 , однак в цій квартирі ніколи не проживав, оскільки проживає та зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_5 , а тому вважає, що він не отримував жодних послуг за вказаною вище адресою. Вказує, що розрахунок заборгованості не може підтверджувати факт надання послуг, а споживачі зобов`язані сплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідальним за експлуатацію та утримання будинку, споруд та прибудинкової території є власник або балансоутримувач і саме він виконує послуги з утримання. Зазначає, що суд не дав оцінку тому факту, що ні позивач, ні орган місцевого самоврядування не є власником, балансоутримувачем та управителем будинку, в якому має власність відповідач, а тому він не є стороною договору надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки не має її на балансі і не укладав договір з власником та з органом місцевого самоврядування. Вважає, що наявність рішення сільської ради не дає підстав позивачу на утримання будинку, оскільки договір з власником квартири цього будинку не укладений.

Зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що земельна ділянка, на якій розташована спірна територія належить ОСОБА_2 , а тому вважає, що позивач та сільська рада порушили право власності останнього, а також вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вказує, що суд першої інстанції не мотивував відхилення його доводів, викладених у запереченнях на позов, а саме: балансоутримувач або управитель прибудинкової території за спірною адресою у встановленому законом порядку не визначався; площа прибудинкової території не визначена та не підтверджена доказами; договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території між сторонами не укладався, оскільки такої пропозиції від виконавця робіт не надходило, а також не надходило від відповідача позивачу повідомлень, актів, пропозицій щодо виконання будь-яких робіт на прибудинковій території; прибудинкова територія не передавалась на баланс позивачу та належить на праві власності ОСОБА_2 ; виконавчий комітет розпорядився власністю останнього і на баланс або в управління не передав.

Представник ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» - адвокат Маленко О.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованим та не спростовують встановлених судом обставин і висновків суду першої інстанції.

Вказує, що суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів встановив факт того, що позивач був визнаний виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій будинків, зокрема, будинку АДРЕСА_3 , що рішенням органу місцевого самоврядування було встановлено тариф на вказані послуги у розмірі 4 грн 20 коп. за 1 кв.м, та те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 . Зазначає, що рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №468 від 15 листопада 2016 року та рішення цієї ж ради №491 від 15 листопада 2016 року прийняті на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про місцеве самоврядування», які є чинними та не оскаржені відповідачем.

Зазначає, що систематичність, якість та обсяг надання позивачем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території підтверджено первинними бухгалтерськими документи, які надані позивачем та містяться в матеріалах справи, а також показами свідків. Вказує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач, як споживач, зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Факт відсутності договору про надання таких послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі, що узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду. Відповідач не надав суду доказів звернення до позивача із заявою (претензією) у порядку, визначеному Законом України «Про житлово-комунальні послуги» щодо ненадання (неякісного) надання послуг, хоча він не заперечує факт отримання від позивача рахунків за спожиті послуги. Також зазначає, що доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не проживає у квартирі АДРЕСА_3 , є необґрунтованими та спростовуються наявними у справі особистими заявами відповідача. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Також просить зобов`язати ОСОБА_1 доплатити судовий збір в розмірі 238 грн 50 коп за подання апеляційної скарги.

Також представник ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» - адвокат Маленко О.М. через офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду подав клопотання про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 із повідомленням (викликом) учасників справи. Клопотання мотивоване тим, що враховуючи конкретні обставини справи та з метою запобігання можливих порушень основних принципів цивільного судочинства, насамперед, принципів змагальності сторін, рівності учасників судового процесу перед законом та судом, неприпустимості зловживання процесуальними правами, є необхідність у розгляді справи судом у відкритому судовому засіданні (а.с.219-221, т.2).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ст.369 цього Кодексу (ч.3 ст.368 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.3 ст.369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Таким чином, питання повідомлення (виклику) учасників справи у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб вирішується апеляційним судом з урахуванням конкретних обставин справи.

У даній справі ціна позову становить 4 506 грн 03 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму.

Таким чином дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Апеляційний суд надає учасникам процесу у даній справі належні умови для ознайомлення з рухом справи. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Зважаючи на відсутність необхідності виклику сторін для надання пояснень, що зумовлено детальним викладом представником позивача своєї позиції у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він аргументовано виклав доводи щодо безпідставності апеляційної скарги, яка також відповідає доводами позовної заяви та його численним письмовим поясненням по суті спору у суді першої інстанції, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя»- адвоката Маленка О.М. про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 із повідомленням (викликом) учасників справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст.ст. 7,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (центральне постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 15 листопада 2016 року №468 «Про визнання виконавцем послуг з обслуговування будинків та прибудинкових територій» ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» визнано виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій будинків на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 з 01 грудня 2016 року.

Вказане рішення ради оприлюднено в місцевому засобі масової інформації 03 грудня 2016 року, а саме, у газеті «Новий день» №47 (9365) від 03 грудня 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території між сторонами не укладався. Для проведення розрахунків по оплаті за спожиті комунальні послуги відповідачу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с.88 т.1).

Колегія суддів враховує, що хоча у ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п.1 ч.1 ст.20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність укладеного договору з ТОВ «Райдужна Оселя» не звільняє відповідача від обов`язку оплачувати надані їй послуги.

Поряд з цим вказаний обов`язок виникає у разі отримання споживачем певних послуг.

Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у даній справі.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Райдужна Оселя» обслуговування та утримання мешканців у вказаних вище будинках здійснює на підставі відповідних договорів із виконавцями та постачальниками житлово-комунальних послуг, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно з якими основним видом діяльності ТОВ «ЖЕК Райдужна Оселя» є комплексне обслуговування об`єктів.

ТОВ «Райдужна Оселя» свої обов`язки щодо надання послуг з утримання будинку і прибудинкової території у період з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2018 року виконувало належним чином, що підтверджується показами у суді першої інстанції свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що є мешканцями кварталу будинків по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , які пояснили, що з 2016 року по 2019 рік ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» надавалися послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, які вони сплачували, в парадних будинку постійно прибирається, сміття вивозиться, на території кварталу зелені насадження, чисто та прибрано. Вказані обставини також підтверджується наявними у матеріалах справи актами надання послуг (а.с.22-28, т.2), договором про надання бухгалтерських та інформаційних послуг від 01 грудня 2016 року, укладеного між ТОВ «Райдужна Оселя» (замовник) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 (виконавець), даними актів здачі - приймання наданих послуг (а.с.21-28, т.1; 29-36, т.2), відомостями про нарахування та виплати заробітної плати працівникам ТОВ «Райдужна Оселя», а саме, прибиральнику території, двірнику та електрику дільниці (а.с.9-17, т.1; 14-21, т.2).

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зазначив, якими доказами підтверджується факт надання послуг позивачем відповідачу, яких саме послуг та їх обсяг, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Матеріали справи не містять даних, які вказували б про відсутність надання відповідачу послуг ТОВ «ЖЕК Райдужна Оселя» чи надання їх іншою особою і таких доказів відповідач суду відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України не надав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не звертався до позивача із заявами про неякісне і неналежне надання йому послуг з утримання будинку і прибудинкової території та не відмовлявся від їх отримання. Натомість відповідач отримував і користувався цими послугами, однак вчасно їх не сплачував, внаслідок чого утворився борг.

Відповідно до ч.2 ст.162 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

По справі встановлено, що нарахування плати за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території позивач здійснював згідно з тарифами, затвердженими рішенням Софіївсько - Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 15 листопада 2016 року №491, згідно з яким для споживачів будинку АДРЕСА_3 встановлено тариф у розмірі 4 грн 20 коп. за 1 кв.м. (а.с.8, т.1).

Вказане рішення ради є чинними, ніким не змінене і не скасоване, а тому воно підлягає виконанню.

З розрахунку суми боргу, складеного позивачем вбачається, що 01 грудня 2016 року по 30 квітня 2018 року за відповідачем рахується заборгованість за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території у розмірі 2 808 грн 96 коп., три проценти річних у сумі 56 грн 17 коп., інфляційні втрати у розмірі 236 грн 42 коп., а також сума боргу за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території за період з 01 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 1 404 грн 48 коп.

Згідно з ч.3 ст.162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

За змістом ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням суми пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Колегія суддів вважає, що хоча між сторонами і відсутні договірні відносини, однак існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг покладають на боржника відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13).

Установивши, що ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» фактично надавались послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, а тому у отримувача цих послуг - власника квартири ОСОБА_1 , який не відмовлявся від цих послуг, виникло зобов`язання сплатити ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя» борг за надані ним послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та правильно встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач у квартирі АДРЕСА_3 ніколи не проживав, так як проживає та зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_5 , а тому вважає, що він не отримував жодних послуг за вказаною вище адресою, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ні позивач, ні орган місцевого самоврядування не є власником, балансоутримувачем та управителем будинку, в якому має власність відповідач, а тому вважає, що позивач не є стороною договору надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, є необґрунтованими, оскільки Законом України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, не було передбачено імперативного обов`язку щодо надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території лише його балансоутримувачем. При цьому колегія суддів враховує, що предметом спору у даній справі є стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій виконавцем цих послуг - ТОВ «ЖЕК «Райдужна Оселя», а тому встановлення балансоутримувача житлового будинку по АДРЕСА_3 не має правового значення для правильного вирішення справи.

Інші доводи та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, також не приймають апеляційним судом до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Крім того, апеляційний суд не приймає до уваги додану відповідачем до додаткових пояснень до апеляційної скарги від 16 листопада 2020 року декларацію про початок виконання будівельних робіт (а.с.203-218, т.2), оскільки вказаний документ поданий відповідачем з порушенням процесуальних строків подання доказів.

Згідно з положеннями ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що надана відповідачем апеляційному суду декларація про початок виконання будівельних робіт не була подана до суду першої інстанції та вона не була предметом розгляду у суді першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 не надав апеляційному суду доказів неможливості подання вказаного документу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а відтак цей документ не може бути прийнятий апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Також з матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2020 року, 01 грудня 2020 року та 10 грудня 2020 року ОСОБА_1 поштою надіслав на адресу Київського апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги (а.с.226-234, 236-246, т.2; а.с.1-10, т.3).

Колегія суддів вважає, що вказані доповнення до апеляційної скарги підлягають поверненню відповідачу з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Згідно з положеннями ст.354 ЦПК Україниапеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

З матеріалів справи вбачається, що повне рішення суду першої інстанції від 21 липня 2020 року було складене 23 липня 2020 року (а.с.112-118, т.2).

Тому останнім днем для внесення змін чи доповнень до апеляційної скарги відповідно до положень ст.ст.354, 364 ЦПК України було 23 серпня 2020 року.

Однак доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 подавав 23 листопада 2020року, 01 грудня 2020 року та 10 грудня 2020 року,тобто, з пропуском встановленого законом строку для внесення доповнень до апеляційної скарги.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що апеляційний суд не наділений правом вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на внесення змін чи доповнень до апеляційної скарги, тому відповідні заяви, подані після визначеного законом строку, не повинні прийматися до розгляду, а повертаються заявникові ухвалою судді-доповідача.

Оскільки ОСОБА_1 подав доповнення до апеляційної скарги після закінчення строку на апеляційне оскарження, а апеляційний суд не наділений правом вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на внесення доповнень чи змін до апеляційної скарги, то вказані доповнення до апеляційної скарги слід повернути відповідачу.

Що стосується прохання представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу про зобов`язання ОСОБА_1 доплатити судовий збір в розмірі 238 грн 50 коп. за подання апеляційної скарги, то воно не підлягає до задоволення, оскільки при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2 643 грн 00 коп., що відповідає вимогам пункту 1.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: