Справа № 132/428/19
Провадження № 22-ц/801/38/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 рокуСправа № 132/428/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В. В.

Секретар: Константинов А. К.

За участю: позивача ОСОБА_1 і його представника адвоката Ткачук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПП «Інвестдорсервіс» про визнання факту перебування у трудових відносинах,

Рішення ухвалив суддя Сєлін Є. В.

Рішення ухвалено о 16 год 01 хв у м. Калинівці Вінницької області

Повний текст рішення складено дата невідома

Встановив:

05 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом до ПП «Інвестдорсервіс», у якому просив встановити факт перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем в період з 23 січня 2017 року по 23 лютого 2017 року, включно, на посаді робітника.

Свої вимоги мотивував тим, що на початку січня 2017 року його синові ОСОБА_2 запропонували знайомі поїхати на роботу в м. Калуш Івано-Франківської області на приватне підприємство «Інвестдорсервіс». ОСОБА_3 запропонував йому працювати в бригаді робітників для проведення порізки металоконструкцій на металобрухт.

23 січня 2017 року його син разом з іншими хлопцями приїхав автомобілем ОСОБА_3 в м. Калуш Івано-Франківської області, де ОСОБА_3 взяв у них паспорти і трудові книжки з метою оформлення на роботу, пояснивши, що заяви про оформлення на роботу вони підпишуть згодом, коли їм їх підготують. На територію заводу відповідача бригаду, в якій працював його син пропускали лише за пред`явленням перепустки, в якій вказувалось прізвище, ім`я, по батькові. ОСОБА_4 вони різали і складали, а пізніше вантажили на транспортний засіб. За кожну тонну металобрухту їм обіцяли сплачувати 450 грн. Ними було нарізано металобрухту більше 300 тонн.

Проживали працівники, у тому числі його син, в гуртожитку по АДРЕСА_1 . Працювали бригадами на різних ділянках. Кожна бригада мала розпізнавальні кольорові стрічки.

Так вони працювали до 23 лютого 2017 року, допоки не сталася трагедія з його сином, який впав з висоти майже 10 метрів на бетонну конструкцію, внаслідок чого отримав численні переломи, знаходився у лікарні в комі і згодом помер.

Калуським відділом поліції розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172 і ч. 2 ст. 272 КК України за фактами порушення законодавства про працю та правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою, що спричинило загибель ОСОБА_2 .

Згодом виявилося, що трудові відносини із його сином відповідач так і не оформив, повернув йому трудову книжку сина без внесення в неї записів про прийняття та звільнення з роботи.

Така ситуація не дає можливості провести ряд спеціальних розслідувань та судових експертиз по дотриманню правил безпеки під час проведення робіт з підвищеною небезпекою і вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці.

У зв`язку з цим він звернувся в суд із вимогою про встановлення факту трудових відносин між його померлим сином ОСОБА_2 та ПП «Інвестдорсервіс».

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПП «Інвестдорсервіс» про визнання факту перебування у трудових відносинах відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення його позову.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним та несправедливим і таким, що підлягає скасуванню, так як суд неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для цієї справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Так, свідками, а також письмовими доказами, а саме поясненнями свідків у кримінальному провадженні, неодноразово стверджувалося, що ними і ОСОБА_2 були подані уповноваженій особі відповідача паспорт і трудові книжки для укладення трудового договору, однак з яких причин такого оформлення не відбулося, не дивлячись на те, що працювали протягом одного місяця, їм невідомо, і не їх в тому вина. Коли ОСОБА_2 було фактично допущено до роботи, яку він виконував протягом одного місяця і яка доручалася йому уповноваженою особою відповідача, в журналі пропуску на об`єкт роботодавця ОСОБА_2 був вписаний і його пропускала охорона, то ці всі обставини в сукупності і підтверджують той факт, що між ПП «Інвестдорсервіс» та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір, адже виконувана ним робота була організована саме відповідачем. Відповідач організовував процес трудової діяльності ОСОБА_2 та інших членів бригади: на власному автомобілі неодноразово привозив працівників до місця проведення робіт, забезпечував їх матеріалами і обладнанням для робіт, що свідчить про наявність між сторонами трудового договору, а не договору підряду, за яким саме підрядник організовує трудову діяльність і виконує її на власний ризик.

Відповідач не надав відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні позивач і його представник підтримали апеляційну скаргу і просять її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача і його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть, виданого 21 березня 2017 року Калинівським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області, серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 у віці 28 років, актовий запис № 69 (а. с. 25).

Із відповіді Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області № 2996/108/24/02-2018 від 05 березня 2018 року і слідчого відділення Калуського відділу поліції ГУНПУ в Івано-Франківській області № 59/108/2018/3399 від 12 березня 2018 року вбачається, що 11 березня 2017 року Калуським відділом поліції розпочато кримінальне провадження № 000380 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172 і ч. 2 ст. 272 КК України за фактами порушення законодавства про працю та правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою, що спричинило загибель ОСОБА_2 (а. с. 30, 31).

Із відповіді СВ Калуського відділу поліції ГУНПУ в Івано-Франківській області № 59/108/2018/15504 від 18 жовтня 2018 року вбачається, що для проведення процесуальних дій в рамках кримінального провадження № 0000380 необхідно повести спеціальне розслідування Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області та Державної служби України з питань праці щодо дотримання вимог правил безпеки під час проведення робіт з підвищеною небезпекою та вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці (а. с. 28).

Управління Держпраці у Полтавській області надало 21 червня 2017 року позивачу ОСОБА_1 відповідь № 16-13791/01/14-04/258 про те, що директор ПП «Інвестдорсервіс» Вовк О.В. заперечує факт перебування ОСОБА_2 із підприємством у трудових відносинах, про що свідчить лист № 0504-1 від 05 квітня 2017 року; згідно із Положенням про Управління Держпраці у Полтавській області державні інспектори не наділені правом проведення оперативно-слідчих дій для встановлення фактів, які підтверджують або спростовують здійснення роботодавцем або працівником не зафіксованих у письмовій формі дій, тому державний інспектор не має можливості перевірити і встановити факт виконання працівником роботи без оформлення трудових відносин, якщо це не зафіксовано в письмовій формі в оригіналах первинних документів (а. с. 42).

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Працівники реалізують своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових відносин.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі ст. 24 КЗпП України (в чинній редакції на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України (ч. 1). При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи (ч. 2). Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ виключено частину четверту статті 24 КЗпП України, згідно якої трудовий договір вважався укладеним з моменту фактичного допущення до роботи.

Із наведених чинних правових норм слідує висновок про те, що законодавцем взагалі не передбачено можливості укладення трудового договору шляхом фактичного допуску працівника до роботи без укладення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, отже, і відсутні законні підстави для встановлення відповідного факту перебування у трудових відносинах без укладення трудового договору.

Згідно визначення у пункті 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нещасний випадок це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора або середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про охорону праці» роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об`єднаннями профспілок (ч. 1). За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування (ч. 2). У разі відмови роботодавця скласти акт про нещасний випадок чи незгоди потерпілого з його змістом питання вирішуються посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці, рішення якої є обов`язковим для роботодавця (ч. 3). Рішення посадової особи органу державного нагляду за охороною праці може бути оскаржене у судовому порядку (ч. 4).

На час виникнення спірних правовідносин проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися із працівниками на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності або в їх філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах, здійснювалося відповідно до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232.

Згідно пункту 2 цього Порядку його дія поширюється на: 1) власників підприємств або уповноважені ними органи; 2) працівників, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, які відповідно до законодавства уклали з роботодавцем трудовий договір (контракт) або фактично допущені до роботи роботодавцем; 3) фізичних осіб - підприємців; 4) членів фермерського господарства, членів особистого селянського господарства, осіб, що працюють за договором, укладеним відповідно до законодавства.

Згідно пункту 36 Порядку спеціальному розслідуванню підлягають нещасні випадки із смертельними наслідками. Спеціальне розслідування нещасних випадків, що спричинили тяжкі наслідки, у тому числі з можливою інвалідністю потерпілого, проводиться за рішенням Держпраці або його територіальних органів залежно від характеру і ступеня тяжкості травми. Якщо територіальним органом Держпраці протягом доби не прийнято рішення про проведення спеціального розслідування такого нещасного випадку, розслідування проводиться роботодавцем або Фондом за місцем настання нещасного випадку згідно з пунктами 3 - 32 цього Порядку.

Згідно пункту 38 Порядку спеціальне розслідування нещасного випадку (крім випадків, передбачених пунктом 39 цього Порядку) проводиться комісією із спеціального розслідування нещасного випадку, утвореною територіальним органом Держпраці за місцезнаходженням підприємства або за місцем настання нещасного випадку, у разі, коли нещасний випадок стався з фізичною особою - підприємцем чи особою, що забезпечує себе роботою самостійно, або внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (події) за погодженням з органами, представники яких входять до її складу (підпункт 1). Факт перебування потерпілого у трудових відносинах з роботодавцем, якщо відповідні документи не оформлені роботодавцем, але потерпілий фактично допущений до роботи, підтверджується в установленому порядку Держпраці на запит голови спеціальної комісії або у судовому порядку (підпункт 5).

За змістом пункту 47 Порядку за результатами спеціального розслідування складаються акти за формою Н-5 і Н-1 (у разі, коли нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом), картка за формою П-5 (у разі виявлення гострого професійного захворювання (отруєння) стосовно кожного потерпілого, а також оформляються інші матеріали спеціального розслідування, зазначені у пунктах 50 і 51 цього Порядку. Кількість примірників актів за формою Н-5 і Н-1, карток за формою П-5 визначається залежно від кількості потерпілих та органів, яким вони надсилаються відповідно до пунктів 52 і 53 цього Порядку. В акті за формою Н-5 зазначається категорія аварії, внаслідок якої стався нещасний випадок. Акти за формою Н-5 і Н-1 підписуються головою і всіма членами спеціальної комісії протягом п`яти днів після оформлення матеріалів спеціального розслідування. У разі незгоди із змістом акта (актів) член спеціальної комісії підписує його (їх) з відміткою про наявність окремої думки, яку викладає письмово. Окрема думка додається до акта за формою Н-5 і є його невід`ємною частиною.

Таким чином, обов`язок провести розслідування нещасного випадку та оформити відповідні документи покладено на роботодавця, а в разі його відмови дане питання вирішується посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці.

Звертаючись із даним позовом до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що його син ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із ПП «Інвестдорсервіс», при цьому у позовній заяві свої вимоги не обґрунтовував тим, що відповідними органами проводилося розслідування нещасного випадку, за наслідками якого були оформлені відповідні документи, зокрема, акти за формою Н-1 та Н-5, або, що йому було відмовлено роботодавцем відповідачем по справі, чи органом державного нагляду за охороною праці у проведенні розслідування нещасного випадку, що стався із його сином ОСОБА_2 , та складанні відповідних документів. Таких доказів позивач не надав до позовної заяви і у судовому засіданні.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами, згідно вимог статті 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми та відповідати вимогам глави 5 (статті 76-119) ЦПК України.

Оцінка доказів проводиться судом на підставі вимог статті 89 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції дослідивши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами на предмет належності, допустимості, достовірності й достатності та взаємного зв`язку, дійшов обґрунтованого і законного висновку про недоведеність факту існування трудових відносин між ОСОБА_2 і ПП «Інвестдорсервіс» в період з 23 січня 2017 року по 23 лютого 2017 року включно, на посаді робітника, на підставі чого відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання факту перебування у трудових відносинах.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому воно не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки її доводи спростовуються тим, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами обставини праці його сина ОСОБА_2 в ПП «Інвестдорсервіс» на посаді робітника в період з 23 січня 2017 року по 23 лютого 2017 року за трудовим договором, оскільки заяву про прийняття на роботу разом з необхідними документами, зокрема, про які зазначено у частині 2 статті 24 КЗпП України, він не подавав, ним не доведено роботу ОСОБА_2 за правилами внутрішнього трудового розпорядку із визначенням робочого місця та обумовленням заробітної плати за трудовим договором, а пояснення свідків, про що наведено в апеляційній скарзі, таких фактів не підтвердили.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 29 січня 2020 року