ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 641/9590/18

провадження № 22ц/818/5061/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 , представник відповідачки ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2020 року в складі судді Боговського Д.Є.

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 лютого 2014 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року.

Вказав, що за час шлюбу ними за спільні кошти придбано автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я відповідачки 05 липня 2016 року. На час придбання автомобіля його вартість складала 550 000,00 грн.

Зазначив, що 12 вересня 2018 року без його згоди відповідачка продала вказаний автомобіль ОСОБА_5 за 25 000,00 грн.

Однак, вартість транспортного засобу згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи становить 458 070,00 грн.

Вказав, що оскільки відповідачкою відчужено спірний автомобіль іншій особі без його згоди, він має право на отримання від неї компенсації за належну йому Ѕ частку вартості автомобіля у розмірі 229 035,00 грн.

Просив здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя автомобіля «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , набутого під час шлюбу за спільні кошти ним та ОСОБА_6 шляхом стягнення з ОСОБА_6 на його користь компенсації за належну йому Ѕ частку вказаного автомобіля у розмірі 229 035,00 грн, визначеної відповідно до висновку експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені засл. проф. М.С. Бокаріуса за результатами автотоварознавчої експертизи № 9636 від 28 травня 2019 року; стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2454,10 грн та витрати на проведення експертизи у розмірі 1570,00 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; в порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_4 на його користь компенсацію половини вартості транспортного засобу автомобіля «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , в розмірі 229 035,00 грн, судовий збір в розмірі 2290,35 грн та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 1570,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не надав належної оцінки розписці про позику нею коштів, висновку експерта від 28 травня 2019 року, висновку автотоварознавчого дослідження від 24 вересня 2019 року, наданого нею та показанням свідка. Автомобіль є її особистою власністю, оскільки придбаний нею за кошти, які вона брала в борг 15 грудня 2013 року у ОСОБА_7 . Кошти досі вона не повернула, а позивач не довів свою фінансову спроможність на придбання автомобіля. Вказала, що експлуатацію, обслуговування та ремонт автомобіля здійснювала лише вона, проти чого позивач не заперечував. Також, посилалася на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд безпідставно відхилив її клопотання про допит свідка ОСОБА_8 , експертів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Зазначила, що вона не була повідомлена про розгляд справи 17 серпня 2020 року.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_4 подані клопотання про виклик свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також експертів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які залишено без задоволення на підставі статті 367 ЦПК України.

27 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказав, що відповідачка буда повідомлена про розгляд справи, однак умисно неодноразово не з`являлась до суду, не повідомляючи причин цього, тоді як експерт прибував для допиту п`ять разів. Зазначив, що відповідачкою не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, не надано належних доказів придбання автомобіля за особисті кошти, зокрема, доказів того, що кошти, позичені нею у ОСОБА_7 , витрачені саме на купівлю спірного автомобіля. Вказав, що за час шлюбу ними також придбано інший автомобіль, який проданий влітку 2016 року з метою придбання спірного автомобіля. Зазначив, що висновок експерта від 28 травня 2019 року щодо визначення середньої ринкової вартості автомобіля є належним доказом у справі, а висновок автотоварознавчого дослідження від 24 вересня 2019 року, наданий відповідачкою, складений більше ніж через рік після відчуження спірного автомобіля іншій особі, тому посилання на його складання з проведенням огляду автомобіля є безпідставними.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя, відчужений відповідачкою без згоди позивача, що є підставою для стягнення з неї на його користь Ѕ частини вартості цього майна.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_11 (до шлюбу - ОСОБА_12 з 28 лютого 2014 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року (а. с. 7-8).

З відомостей, наданих Регіональним сервісним центром в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України, вбачається, що 05 липня 2016 року на ім`я ОСОБА_6 зареєстровано транспортний засіб автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6341/1/4458. Згідно цього договору ціна автомобіля - 550 000,00 грн (а. с. 31-46).

12 вересня 2018 року за договором комісії № 7089/18/007335 комітент ОСОБА_6 доручила комісіонеру ТОВ «Автоконсалтинг Україна» вчинити за її рахунок від свого імені правочин щодо продажу транспортного засобу - автомобіля «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , за узгодженою між сторонами ціною (а. с. 48).

Того ж дня, 12 вересня 2018 року між ТОВ «Автоконсалтинг Україна» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , після чого автомобіль перереєстровано на ОСОБА_5 . Продаж здійснено за 25 000,00 грн (а. с. 47).

Як вбачається з висновку експерта за результатами автотоварознавчої експертизи № 9636 від 28 травня 2019 року, середня вартість автомобіля «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, станом на 28 травня 2019 року складає 458 070,00 грн; вартість експертизи в розмірі 1570,00 грн сплачена ОСОБА_1 в повному обсязі. При проведенні експертизи технічний огляд автомобіля не проводився (а. с. 69, 70-72).

На підтвердження своїх доводів щодо придбання спірного автомобіля за особисті кошти ОСОБА_4 надано копію розписки від 15 грудня 2013 року, з якої вбачається, що вона отримала у борг від ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 176 000,00 грн на придбання автомобіля (а. с. 16).

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_7 підтвердив, що 15 грудня 2013 року позичив ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 176 000,00 грн на придбання нею транспортного засобу.

Також, ОСОБА_4 надано висновок судового експерта Шаповалова В.І. № 183В від 24 вересня 2019 року, згідно якого ринкова вартість автомобіля «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, номер кузову № НОМЕР_2 , станом на 19 вересня 2019 року становить 315 454,04 грн. Технічний огляд автомобіля проведено 19 вересня 2019 року о 10:00 годині. При огляді автомобіля виявлено ушкодження: зчеси лакофарбового покриття, деформація кузову, забруднення оббивки сидінь та салону, кузов відновлювався ремонтом (крило та кришка багажника) (а. с. 106-117).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають дочку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає з матір`ю (а. с. 11).

08 червня 2019 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_14 (а. с. 94, 103).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

При розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди одного з подружжя на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Такий правовий висновок викладено у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03 травня 2018 року, справа № 755/20923/14-ц, провадження № 61-10442св18.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , придбано за час перебування сторін у шлюбі, і він належав до спільної сумісної власності подружжя, проте, його відчужено відповідачкою без згоди позивача, вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_4 на його користь грошової компенсації, що становить Ѕ вартості автомобіля в розмірі згідно вартості, встановленої висновком експерта, є обґрунтованими.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , відповідачка посилалась на те, що спірний автомобіль придбано нею за особисті кошти, позичені у ОСОБА_7 , що підтверджується розпискою та показаннями свідка.

Однак, належних доказів того, що автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , придбаний ОСОБА_4 за особисті кошти, а позивач не брав участі у його купівлі, відповідачкою суду не надано.

З наданої відповідачкою копії розписки від 15 грудня 2013 року не вбачається, для придбання якого саме автомобіля надані у борг кошти. Крім того, розписку складено у 2013 році, а спірний автомобіль придбано лише у 2016 році. Згідно вказаної розписки ОСОБА_4 отримала кошти у розмірі 176 000,00 грн, а вартість автомобіля на час купівлі значно більша 550 000,00 грн, та посилання відповідачки щодо того, що різницю у вартості автомобіля покрито за рахунок того, що вказана сума коштів зберігалась нею у доларах США, не підтверджуються будь-якими доказами.

Таким чином, підстави вважати, що автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , придбаний відповідачкою за особисті кошти, відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_15 щодо того, що експлуатацію, обслуговування та ремонт автомобіля здійснювала лише вона, також не свідчать про те, що спірний автомобіль не належить до спільної сумісної власності подружжя.

Твердження ОСОБА_15 , що позивач не довів свою фінансову спроможність на придбання автомобіля, є безпідставними, оскільки саме нею не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, адже тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Посилання ОСОБА_15 щодо того, що суд безпідставно відхилив її клопотання про допит свідка ОСОБА_8 та експерта ОСОБА_9 , а експерта ОСОБА_10 так і не було допитано, є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи не вбачається, які обставини, що відносяться до предмету доказування у справі, міг повідомити свідок ОСОБА_8 , який лише був присутній при передачі коштів ОСОБА_4 за розпискою від 15 грудня 2013 року, адже передача коштів сторонами не заперечується, а щодо джерел подальшого використання таких коштів свідок не обізнаний. Виходячи з обставин справи, допит експерта ОСОБА_9 також не є доцільним. Експерт ОСОБА_10 неодноразово прибував до суду для надання пояснень, однак не був допитаний через неодноразове відкладення розгляду справи, зокрема, за клопотаннями відповідачки чи через її неявку.

Доводи ОСОБА_15 щодо того, що при складанні висновку експерта від 28 травня 2019 року огляд автомобіля не проводився, натомість при складанні висновку автотоварознавчого дослідження від 24 вересня 2019 року, наданого нею, проведено огляд автомобіля, що є підставою для відмови в задоволенні позову, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи спірний автомобіль відчужено ОСОБА_4 ще 12 вересня 2018 року та наразі його власником є інша особа. Огляд автомобіля при проведенні автотоварознавчого дослідження здійснено 19 вересня 2019 року, тобто більш ніж через рік після відчуження автомобіля. При огляді автомобіля виявлено пошкодження, які зменшують його вартість, однак не встановлено, коли саме утворені такі пошкодження: до чи після його продажу. Отже, підстав вважати зазначений висновок автотоварознавчого дослідження від 24 вересня 2019 року, складений на підставі огляду автомобіля, належним доказом його вартості, не вбачається.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18, дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Враховуючи викладене, визначення вартості спірного автомобіля на час розгляду справи на підставі висновку експерта за результатами автотоварознавчої експертизи № 9636 від 28 травня 2019 року, згідно якого середня вартість автомобіля «TOYOTA CAMRY», 2012 року випуску, станом на 28 травня 2019 року складає 458 070,00 грн, відповідає вимогам закону та є гарантією відновлення порушених прав позивача.

Доводи ОСОБА_4 щодо того, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, судова колегія відхиляє, оскільки це не є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 чи зменшення його частки у спірному автомобілі.

Посилання ОСОБА_4 щодо того, що вона не була повідомлена про розгляд справи 17 серпня 2020 року належним чином, судова колегія не вважає підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки справа перебувала у провадженні суду тривалий час, з 02 січня 2019 року, про що ОСОБА_4 достеменно відомо. Відповідачка та її представник у судові засідання неодноразово не з`являлись, подавали клопотання про відкладення розгляду справи, не надаючи доказів щодо причин неявки, чим безпідставно затягували розгляд справи. Будь-яких доказів чи клопотань по суті спору з початку 2020 року від ОСОБА_4 чи її представника не надходило, хоча вона не була позбавлена надати їх у письмовій формі до суду. За таких умов, виходячи з встановлених обставин справи, судова колегія дійшла висновку, що розгляд справи за відсутності відповідачки не вплинув на правильність вирішення справи по суті спору. До апеляційного суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, та які відповідачка не мала можливості подати до суду першої інстанції, не надано.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.