Дата документу 14.12.2020 Справа № 337/1970/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/1970/18
Провадження №22-ц/807/18/20
Головуючий в 1-й інстанції Нещеретна Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарПутій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Голубничим О.І. на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору позики. В позові зазначала, що 05.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 3 563 200 грн. Між тим позивачка зазначає, що вказані грошові кошти не отримувала, що є підставою визнання договору недійсним.

10.08.2018 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Стеценко Артем Вікторович подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, який обґрунтовував тим, що 5 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно умов якого позивач за зустрічним позовом передав, а відповідач за зустрічним позовом прийняла у позику грошові кошти в сумі 3563200 грн. 00 коп. Факт передачі грошей підтверджується договором позики. Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснена не пізніше 5 липня 2018 року. Оскільки відповідач за зустрічним позовом запозичені грошові кошти в визначений договором позики строк не повернув, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, пеню за неповернення позики в сумі 28366740,00 грн. та понесені ним судові витрати.

Ухвалою від 14.12.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики залишено без розгляду.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05.07.2017 року в сумі 3563200 грн., пеню за порушення зобов`язання з повернення позики в сумі 28366740 грн., судові витрати в сумі 11149 грн. 39 коп., а всього 31 941 089 (тридцять один мільйон дев`ятсот сорок одна тисяча вісімдесят дев`ять) гривень 39 коп.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Голубничим О.І. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, суд першої інстанції не встановив обставин передачі позивачем грошових коштів за договором позики, зазначене призвело до фактичного стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, яких вона не отримувала, що порушує її майнові права. Крім того, у зв`язку із прийняттям судом ухвали про залишення первісного позову без розгляду відбулася зміна територіальної підсудності позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики, який підлягає розгляду Центральним районним судом м. Дніпро. Також апелянт зазначає, що за рішенням суду стягнуто пеню, яка майже в 10 разів перевищує суму основного боргу, що є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін у договорі.

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу, подану адвокатом Стеценко А.В. в інтересах ОСОБА_2 , зазначено, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 05.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М., ОСОБА_2 (позикодавець) передав, а ОСОБА_1 (позичальник) прийняла у позику гроші кошти в сумі 3 563 200 грн. 00 коп. (а.с.81-82).

Сторони домовились, що позика є безпроцентною (п. 2.1 Договору позики). Відповідно до п. 2.2 Договору позики остаточний розрахунок щодо повернення суми позики ОСОБА_1 зобов`язалась здійснити не пізніше 5 липня 2018 року. Виконання зобов`язання мало бути здійснено в готівковій формі у строки та в поряду, визначеному п. 2.7 договору.

Відповідно до п. 2.7 договору позики відповідач за зустрічним позовом зобов`язалась повернути позику частинами в такому порядку: в строк до 5 серпня 2017 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 вересня 2017 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 жовтня 2017 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 листопада 2017 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 грудня 2017 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 січня 2018 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 лютого 2018 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 березня 2018 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 квітня 2018 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 травня 2018 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 червня 2018 року 78600 грн. 00 коп.; в строк до 5 липня 2018 року 2698600 грн. 00 коп.

05 липня 2017 року з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у відповідача за зустрічним позовом на підставі вищезазначеного договору позики, сторонами було укладено договір іпотеки (а.с. 83-87), згідно умов якого, відповідач передала позивачеві в іпотеку житловий будинок, літ. А-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 370,9 кв.м, житловою площею 129 кв.м., з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 0,0722 га, наданій для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :08:001:2226; земельну ділянку площею 0,0722 га, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :08:001:2226, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики виконав належним чином та передав відповідачеві за зустрічним позовом грошові кошти в сумі 3563200 грн. 00 коп., що підтверджується підписом ОСОБА_1 під договором позики відповідно до п. 4 Договору позики.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконала і має заборгованість перед ОСОБА_2 з повернення коштів за Договором позики сумі 3 563 200 грн. 00 коп. Відповідно до п. 3 Договору позики відповідач за зустрічним позовом зобов`язався сплачувати пеню у розмірі 10 (десять) відсотків від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу. Загальна сума пені, яка нарахована за період з 05.08.2017 по 10.08.2018 (день звернення ОСОБА_2 до суду з зустрічним позовом) становить 28 366 740 грн.

В зв`язку наведеним, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача за зустрічним позовом суми заборгованості за договором позики та пені підлягає задоволенню. Крім того, у відповідності до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 стягнуто судові витрати в сумі 11149 грн. 39 коп.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа-незалежно від суми.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписки позичальника, а може бути представлений і інший документ, який посвідчує передання позичальникові позикодавцем грошової суми.

Між сторонами у справі укладено договір позики, який нотаріально посвідчений, і відповідно до п. 4 Договору позики, своїм підписом під цим договором позичальник ( ОСОБА_1 ) підтвердила факт отримання ним від позикодавця ( ОСОБА_2 ) грошей в сумі 3563200,00 гривен.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявність нотаріально посвідченого договору позики, за відсутності інших належних та допустимих доказів, підтверджує факт передачі грошових коштів. При цьому посилання апелянта на необхідність допиту в якості свідка приватного нотаріуса, який посвідчував договір на предмет підтвердження або спростування факту передачі коштів є неспроможними, оскільки не можуть бути допустимим доказом у справі.

Таким чином, ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики виконав належним чином та передав відповідачеві за зустрічним позовом грошові кошти в сумі 3563200грн.00 коп., при цьому доказів належного виконання зобов`язання з повернення позики ОСОБА_1 суду надано не було.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачка ОСОБА_1 має заборгованість перед ОСОБА_2 з повернення коштів за Договором позики, доказів її погашення суду не надано, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимога про стягнення з відповідача за зустрічним позовом коштів в сумі 3563200 грн. 00 коп. підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. В силу ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Вимоги щодо форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання передбачені ч. 1 ст. 547 УК України, згідно якої такий правочин вчиняється у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3 Договору позики відповідач за зустрічним позовом зобов`язався сплачувати пеню у розмірі 10 (десять) відсотків від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.

Загальна сума пені, що заявлена до стягнення за зустрічним позовом, яка нарахована за загальний період з 05.08.2017 по 10.08.2018 (день звернення ОСОБА_2 до суду з зустрічним позовом) становить 28366740 грн. 00 коп.

Суд першої інстанції вважав вимоги в частині стягнення розміру пені обґрунтованими та задовольнив зустрічний позов у цій частині.

Між тим, з такими доводами суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж у сім разів перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає можливим зменшити розмір пені до суми заборгованості за договором - 3563200 грн. 00 коп. що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Доводи апеляційної скарги з приводу розгляду справи з порушенням правил підсудності, не заслуговують на увагу, оскільки первісний позов подано до суду у відповідності до ч.1 ст. 27 ЦПК України.

Ухвалою суду від 21 вересня 2018 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

14 грудня 2018 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики залишена без розгляду.

Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України, справа прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли в наслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Категорія справ за позовом про стягнення заборгованості за договором позики не передбачає виключної підсудності, тому справа розглянута судом за відсутності порушення територіальної юрисдикції.

Враховуючи наведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині зменшення розміру пені.

Що стосується судових витрат, які стягнуті за рішенням суду, то слід зазначити, що у зв`язку зі зменшенням суми заборгованості, яка підлягає стягненню, пропорційному зменшенню підлягає і сума до стягнення судового збору з 8810,00 грн. до 1966,39 грн., а відповідно сума судових витрат зменшується з 11149,39 грн. до 4305,78 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Голубничим О.І. задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2018 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пені за порушення зобов`язання з повернення позики зменшивши її розмір з 28366740 грн. 00 коп. до 3563200 грн. 00 коп., та в частині судових витрат зменшивши їх розмір з 11 149 грн. 39 коп. до 4 305,78 грн., відповідно змінивши розмір загальної заборгованості з 31 941 089 грн. 39 коп. до 7130705 грн.78 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17 грудня 2020 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков