Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 179/773/17

провадження № 61-7041св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2008 року між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 22 718 доларів США зі сплатою 10,99 % річних на строк до 15 жовтня 2015 року.

У рахунок забезпечення належного виконання зобов`язання 16 жовтня 2008 року між сторонами укладено договір застави № 728, за умовами якого предметом застави став транспортний засіб - автомобіль марки «DODGE», модель «Caliber», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за вказаним вище правочином.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 27 квітня 2017 року утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 21 097,66 доларів США та зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 17 815,05 доларів США.

На підставі викладеного, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 912,71 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про його право на використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями. Вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті є необґрунтованими.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» кредитну заборгованість за договором № 198/03-08 від 16 жовтня 2008 року в сумі 38 912,71 доларів США, з яких: 21 097,66 доларів США - заборгованість за кредитом та 17 815,05 доларів США - заборгованість по відсоткам.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щостягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалася за договором і позивач просить стягнути суму заборгованості в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству України.

Позивачем доведено, що на момент укладення кредитного договору він мав право здійснювати операції з валютними цінностями, у тому числі й операції, які пов`язані із іноземною валютою, що підтверджується Генеральною ліцензією № 5 від 29 грудня 2001 року та Письмовим дозволом Національного банку України (далі - НБУ) № 5-2 від 29 липня 2003 року.

Отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами у справі, в силу укладеного договору у відповідача виникло зобов`язання повернути такі кошти у розмірі та у строки, зазначені у кредитному договорі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 17 серпня 2011 року з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором.

У зв`язку з прийняттям такого рішення, зобов`язання за кредитним договоромприпинилися.

Натомість між сторонами існують відносини щодо заборгованості по сплаті боргу, стягнутого судовим рішенням.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року, яка набрала чинності, відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 08 травня 2012 року на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 17 серпня 2011 року.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу.

07 серпня 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 жовтня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 22 718 доларів США зі сплатою 10,99 % річних на строк до 15 жовтня 2015 року.

У рахунок забезпечення належного виконання зобов`язання 16 жовтня 2008 року між сторонами укладено договір застави № 728, за умовами якого предметом застави став транспортний засіб - автомобіль марки «DODGE», модель «Caliber», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 17 серпня 2011 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 16 жовтня 2008 року у розмірі 225 132, 70 грн, яка складається з: поточної заборгованості за кредитом у розмірі 16 758 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2011 року складає 133 589, 75 грн, поточної заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 476,60 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2011 року складає 3 799,31 грн, простроченої заборгованості за кредитом 4 339,66 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2011 року складає 34 594,47 грн, простроченої заборгованості по сплаті відсотків у розмірі 3 323,41 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2011 року складає 26 493,23 грн, пені у розмірі 6 808,28 грн та штрафу у розмірі 19 847,67 грн.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 27 квітня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 16 жовтня 2008 року складає 38 912,71 доларів США, з яких 21 097,66 доларів США - заборгованість за кредитом та 17 815,05 доларів США - заборгованість по відсоткам.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

У справі, яка є предметом перегляду, відповідач, заперечуючи проти задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк», зазначав, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 17 серпня 2011 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 16 жовтня 2008 року у розмірі 225 132, 70 грн, яка складається з: поточної заборгованості за кредитом у розмірі 16 758 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2011 року складає 133 589, 75 грн, поточної заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 476,60 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2011 року складає 3 799,31 грн, простроченої заборгованості за кредитом 4 339,66 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2011 року складає 34 594,47 грн, простроченої заборгованості по сплаті відсотків у розмірі 3 323,41 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2011 року складає 26 493,23 грн, пені у розмірі 6 808,28 грн та штрафу у розмірі 19 847,67 грн.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом врегульовані статтею 16 ЦК України, відповідно до якої особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 17 ЦПК України 2004 року визначено, що сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічні положення містяться і у частині першій статті 21 ЦПК України.

Метою створення і діяльності третейських судів в Україні визначено захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб (стаття 1 Закону України «Про третейські суди»).

При цьому, до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятками, переліченими у цій статті.

Виходячи з наведених норм права, змістом поняття «суд» у статті 16 ЦК України та інших нормах цього Кодексу охоплюються також і третейські суди.

Цивільне законодавство України не вказує, що наслідком пред`явлення особою позову щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є виключно звернення до суду як державного органу.

З урахуванням наведеного, звернення до третейського суду, до підвідомчості якого згідно зі статтею 6 Закону України «Про третейський суд» відноситься вирішення відповідного спору, свідчить про зміну строку виконання основного зобов`язання як це передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України.

Подібний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 285/3950/17-ц (провадження № 61-41907сво18).

Таким чином, звернувшись до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та використало право вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки цим обставинам, не з`ясував коли настав строк виконання договору у повному обсязі, та з якого часу припинилося право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню, а саме з часу звернення з позовом до третейського суду чи після 30 календарних днів з дати одержання боржником повідомлення кредитора про невиконання умов договору та повернення в повному обсязі кредиту і нарахованих процентів з можливою неустойкою, а також чи виконано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 17 серпня 2011 року.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Права та інтереси в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), а також подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 362/3054/14-ц (провадження № 61-17992св19), від 05 листопада 2020 року у справі № 711/5482/18 (провадження № 61-22738св19).

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд належним чином не з`ясував всіх фактичних обставин справи, не врахував, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання, що у свою чергу унеможливлює стягнення процентів та пені після закінчення терміну його дії, оскільки за розрахунком банку заборгованість обчислена станом на 27 квітня 2017 року, а також не звернув увагу, що після припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом він має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Отже, апеляційний суд не визначився з періодом, за який можуть бути стягнуті заявлені ПАТ «Укрсоцбанк» суми, та не врахував наявність судового рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 17 серпня 2011 року, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Крім того, не можна погодитися і з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтями 47 та 49 цього Закону (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) передбачено, що операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (чинного на час звернення позивача до суду) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов`язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції не звернув увагу, що на момент укладення спірного кредитного договору, а також на час звернення до суду із цим позовом, позивач мав право здійснювати операції з валютними цінностями, у тому числі операції, які пов`язані із іноземною валютою, на підставі Генеральної банківської ліцензії від 29 грудня 2001 року № 5 та письмового дозволу НБУ від 29 липня 2003 року № 5-2, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

І. М. Фаловська