Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/2356/19
Провадження № 2/945/355/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Миколаївський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Терентьєва Г.В.

при секретарі Петриченко В.С.,

за участю представника служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області Бичкової Наталі Володимирівни,

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

представників відповідачів ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 ;

третьої особи: ОСОБА_7 ;

представника третьої особи Давидової О.Ю.,

спеціаліста ОСОБА_8 ;

розглянувши 03 грудня 2020 року в місті Миколаєві в залі суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 про відібрання дітей від батьків без позбавлення останніх батьківських прав,

в с т а н о в и в :

21.12.2019 року служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 про відібрання дітей від батьків без позбавлення останніх батьківських прав.

Позивач просив відібрати неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не позбавляючи останніх батьківських прав, передавши неповнолітніх їх бабусі - ОСОБА_7 , проживаючій у АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що подружжя ОСОБА_9 має чотирьох дітей: ОСОБА_1 , 2005 р.н, ОСОБА_2 , 2005 р.н., ОСОБА_10 , 2010 р.н., та ОСОБА_11 , 2013 р.н.

Близнюки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - діти-інваліди, які мають цілий ряд захворювань. ОСОБА_14 і ОСОБА_15 - діти - аутисти і по причині свого захворювання не можуть повною мірою виразити і пояснити стороннім людям все те, що з ними відбувається у родині.

ОСОБА_1 і ОСОБА_13 вже майже 15 років і саме ці діти відчувають на собі увесь жах, який проявляють до них їх батьки - ОСОБА_3 і ОСОБА_16 . Діти позбавлені належної турботи зі сторони своїх батьків, які зовсім не приділяють уваги по належному утриманню, вихованню та здоров`ю своїх дітей.

Не зважаючи на те, що кожна дитина у цій родині має фізичні і психічні захворювання, батько дозволяє проявляти до них, а особисто до старших дітей, фізичне і психологічне насильство, а матір байдуже ставиться до таких фактів, практично приховуючи злочин чоловіка.

Старших хлопчиків батьки використовують в якості безоплатної робочої сили. В зв`язку з їх захворюваннями діти швидко втомлюються, їм необхідний певний режим життя з мінімальними фізичними і моральними навантаженнями, а по факту відбувається навпаки - батьки ніде не працюють, на старших дітей поклали усі обов`язки по господарству, по турботі за молодшими дітьми і, якщо вони не справляються, батько просто проводить розправу над ними. Від байдужості батьків діти позбавлені можливості повноцінно проходити медичне обстеження. Неодноразово лікарі пропонували батькам путівки для неповнолітніх до санаторію, але вони відмовлялися від поїздок, наголошуючи на тому, що нікому буде працювати.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не працюють тривалий час, живуть за рахунок тимчасових підробітків батька та державної грошової допомоги на кожну дитину - інваліда, але діти не бачать від цих державних коштів ні належного харчування, ні належного лікування, ні належних умов проживання: в помешканні постійний бруд та антисанітарія, відкриті електричні проводки, брудні речі та постільна білизна, у дворі та на присадибній ділянці - жахливий безлад.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 неодноразово попереджалися комісією з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації про неприпустимість негативної поведінки по відношенню до своїх дітей. В 2012 році за неналежне виконання батьківських обов`язків та створення загрозливих умов для життя та здоров`я дітей до Миколаївського районного суду вже надавалась позовна заява про позбавлення батьківських прав подружжя ОСОБА_9 , але того разу за підтримки сільської ради ситуація була виправлена. На жаль, через деякий час проблеми знову повернулись.

Позивач зазначає, що бабуся, ОСОБА_7 , не відмовляється від надання двом старшим дітям, (на яких покладається основний тягар зі сторони батьків), умов проживання, позивач, виконуючи функції органу опіки та піклування, вважає за доцільне надати ОСОБА_12 та ОСОБА_13 можливість проживати разом із бабусею в належних умовах, щоб вони мали можливість навчатися у спеціалізованій школі по їх захворюванням і проходити необхідне медичне лікування.

Тому в зв`язку з вище викладеним змушені звернутися до суду.

Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року заяву служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_10 та ОСОБА_2 - про забезпечення позову було задоволено.

Дозволено проживання ОСОБА_1 біля його бабусі, ОСОБА_7 , яка проживає у АДРЕСА_1 , до вирішення справи по суті.

Ухвалою даного суду від 02 жовтня 2020 року було залучено до участі у справі за позовом служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області, в інтересах: ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 , про відібрання дітей від батьків без позбавлення батьківських прав, в якості спеціаліста ( практичного психолога) ОСОБА_17 .

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали. Відповідачами було подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідачі дуже люблять своїх дітей, піклуються про їх фізичний та духовний розвиток. Батьки не змушують дітей тяжко працювати, діти з власної волі допомагають батькам по господарству годують та напувають кроликів, допомагають матері прибирати в будинку. Відповідачі є багатодітними батьками на їх утриманні перебувають четверо неповнолітніх дітей, усі діти з вадами здоров`я, тому батьки контролюють навантаження на дітей. Що ж до вчинення насилля над дітьми, то Відповідач 1 дійсно був визнаний винним у вчиненні ідміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та підданий адміністративному стягненню у виді штрафу, однак він не вважає, що вчинив насилля відносно свого сина ОСОБА_13 , а лише покарав його за вчинену шкоду. Батько визнав, що вдарив ОСОБА_13 один раз, та відразу ж розкаявся у вчиненому і більше таких методів виховання до дітей не застосовує. Що ж до адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, то провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , стверджують, що вони є турботливими батьками, та займаються вихованням та здоров`ям своїх дітей на належному рівні. Відповідачі розуміючи, що їх діти мають вади здоров`я постійно проходили обстеження, були на консультаціях відповідних лікарів, виконували їх рекомендації. На підтвердження зазначеного факту до відзиву додається відповідна медична документація.

Тому відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять відмовити в задоволенні позову про відібрання неповнолітніх дітей від батьків без позбавлення батьківських прав.

Представник третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_18 вказала, щоб рішення приймати на розсуд суду.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_10 пояснив, що він хотів щось поміняти в своєму житті, відносини з батьками, родичами і хотілось самостійного життя. Також ОСОБА_12 затвердив, що прийняв рішення залишитися в сім`ї та до нього вже спокійно відносяться без агресії

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що відносини в нього з батьком стали м`якішими та його все в сім`ї влаштовує.

Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про наступне.

Згідно зі ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 є рідною бабусею дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками яких є : батько ОСОБА_3 та мати: ОСОБА_19 .

Згідно висновку від 20.12.2019 року, служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконуючи функції органу опіки та піклування, вважає за доцільне відібрати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не позбавляючи останніх батьківських прав, передавши неповнолітніх їх бабусі - ОСОБА_7 .

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі -СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно ізпунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня2015року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України»,№ 39948/06, § 50, від 18 грудня 2008 року).

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснено судам, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що в ході судового розгляду позивачем не доведено виняткових обставин, які безпосередньо загрожували життю або здоров`ю дітей .

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_19 ведуть аморальний спосіб життя, ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей у такий спосіб, який би передбачав застосування негайних заходів щодо відібрання дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а в їх задоволенні слід відмовити, з мотивів та доводів викладених вище.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 150, 155, 170, 180-184, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,- суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою суду від 23 грудня 2019 року шляхом: Дозволити проживання ОСОБА_1 біля його бабусі, ОСОБА_7 , яка проживає у АДРЕСА_1 , до вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Г. В. Терентьєв

Дата складання повного судового рішення 14.12.2020 року.