Постанова

Іменем України

23 січня 2020 року

м. Київ

справа № 1326/8772/2012

провадження № 61-6441св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач/третя особа - ОСОБА_1 ,

відповідач 1 - ОСОБА_2 ,

відповідач 2 - ОСОБА_3 ,

відповідач 3 - товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут»,

третя особа 1 - ОСОБА_4 ,

третя особа 2/позивач - ОСОБА_5 ,

третя особа 3 - товариство з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Гулієва М. І. від 02 березня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду в складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О. від 08 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут» (далі - ТОВ «Ресторан Беркут»), треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та товариство з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» (далі - ТОВ «Біля Універмагу»), про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Ресторан Баркут», треті особи: ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір купівлі-продажу площадки (споруди), площею 1379 кв.м. на АДРЕСА_1 , який було укладено 26 лютого 2003 року між ТОВ «Ресторан Беркут» та ОСОБА_3 , є незаконним, оскільки на дату його укладення площадка (споруда) не була передана у володіння ТОВ «Ресторан Беркут», що підтверджується рішенням Господарського суду Львівської області, площадка (споруда) була зайнята іншими юридичними особами, майно перебувало у заставі, угода укладена без згоди заставодержателя та дружини ОСОБА_3

Договір підписано неуповноваженою на те особою - співзасновником ОСОБА_2 , а згідно з положеннями Статуту товариства представництво товариства перед третіми особами є компетенцією директора.

Відповідно до висновку експерта у договорі купівлі-продажу площадки (споруди) від 26 лютого 2003 року підпис та рукописні записи від імені нотаріуса вчинено пізніше грудня 2004 року. У витягу з протоколу зборів засновників ТОВ «Ресторан Беркут» від 26 лютого 2003 року № 4 відтиск печатки ТОВ «Ресторан Беркут» нанесений не у період, яким датовані документи, а в інший час (жовтень 2003 року - січень-лютий 2004 року).

Щодо пропуску позовної давності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вказували, що позовна давність ними не пропущена, оскільки право звернення до суду за захистом своїх порушених прав у них виникло з часу прийняття судом рішення про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу (споруди) від 26 лютого 2003 року, яке набрало законної сили 03 жовтня 2014 року.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу площадки (споруди) нежитловою площею 1379,3 кв.м. на АДРЕСА_1 , укладений 26 лютого 2003 року між ТОВ «Ресторан Беркут» та ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно із матеріалами справи, а також відповідними судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення, встановлено, що відчужене за спірним договором майно не перебувало у фактичному володінні продавця; датована 26 лютого 2003 року угода фактично була укладена у 2004 році та підписана від імені ТОВ «Ресторан Беркут» не уповноваженою на те особою, оскільки на час укладення цього договору частка ОСОБА_2 була фактично відступлена ОСОБА_5 , який своєї згоди на укладення договору не надавав. З огляду на зазначене місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання вказаного договору недійсним. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору позовна давність пропущена з поважних причин, оскільки про порушення своїх прав їм стало відомо з часу набрання законної сили рішенням Франківского районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року, яким визнано недійсною угоду про розірвання спірного договору купівлі-продажу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року апеляційну скарну ОСОБА_4 , ТОВ «Біля Універмагу» та ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року - без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про задоволення позову, зазначив про те, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому дійшов висновку про те, що підстави для його скасування відсутні, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Узагальнені доводи касаційних скарг

До Верховного Суду надійшли касаційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ТОВ «Біля Універмагу» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року, у яких посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявники просять скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційні скарги мотивовані тим, що факт належності права власності на нерухоме майно, придбаного згідно договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 22 лютого 2003 року, неодноразово досліджувався в рамках судових процесів за участю ТОВ «Ресторан Беркут», в ході розгляду яких було встановлено, що вищевказаний договір було укладено - з передачею майна покупцю ОСОБА_3 . Вважають неправомірним обґрунтування судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень тим, що предмет договору купівлі-продажу від 26 лютого 2003 року, який оспорюється позивачами, а саме: площадка (споруда) площею 1 379,3 кв.м., був предметом договорів застави від 05 березня 2002 року та від 12 серпня 2003 року. Звертають увагу на те, що на підставі рішення зборів учасників ТОВ «Ресторан Беркут» від 22 жовтня 2003 року відділом реєстрації та ліцензування управління промисловості та підприємства Львівської міської ради 10 листопада 2003 року зареєстровано зміни та доповнення до Статуту ТОВ «Ресторан Беркут», відповідно до яких учасниками згаданого ТОВ є ОСОБА_5 (з часткою в статутному фонді 97,3091%) та ОСОБА_1 (з часткою в статутному фонді 2 6909%), а відтак висновки судів попередніх інстанцій про те, що укладенням 26 лютого 2003 року договору купівлі-продажу було порушено права ОСОБА_5 , як засновника ТОВ «Ресторан Беркут», є необґрунтованими та помилковими. Доводи позивачів про поновлення позовної давності вважають надуманими. Указують, що судами порушені правила юрисдикції, оскільки зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

На адресу Верховного Суду від ТОВ «Ресторан Беркут» надійшов відзив на касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ТОВ «Біля Універмагу», у якому заявник просить зазначені касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що судами попередніх інстанцій встановлена обставина - укладення оскаржуваного договору після грудня 2004 року, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а саме висновками судово-технічних експертиз № 10254 та № 10253 проведеної в кримінальній справі № 144-6229, а також іншими матеріалами справи.

Узагальнені доводи пояснень на касаційну скаргу

На адресу Верховного Суду надійшли від ОСОБА_5 письмові пояснення з приводу доводів касаційної скарги ОСОБА_3 , у яких заявник зазначає, що порушення правил юрисдикції не призвело до неправильного застосування норм матеріального права та неправильного вирішення спору по суті спору.

На адресу Верховного Суду надійшли додаткові пояснення від ОСОБА_3 , у яких заявник вказує на те, що виниклий спір слід розглядати в порядку господарського судочинства.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , витребувано цивільну справу № 1326/8772/2012 з Франківського районного суду м. Львова. Зупинено дію рішення Франківського районного суду м. Львова та постанови Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 вересня 2019 року зазначену справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року вказану справу повернуто до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України (чинної на час постановлення цієї ухвали).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що згідно з договором купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 2 823 кв.м. та площадки площею 1379,3 кв.м. на АДРЕСА_1 від 11 грудня 2001 року регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області зобов`язалось передати у власність покупцю ТОВ «Ресторан Беркут» нежитлові приміщення площею 2823 кв.м., у тому числі зал ресторану площею 858,9 кв.м., приміщення їдальні площею 230,1 кв.м, складські приміщення площею 1734 кв.м. та площадку загальною площею 1379,3 кв.м, що знаходяться на АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язався прийняти зазначені приміщення та сплатити 761 900,00 грн протягом 30 календарних днів з дня підписання договору. Згідно з пунктом 1.2 договору право власності на нежитлові приміщення і площадку переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення договору.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцко Т. Л. 11 грудня 2001 року та зареєстрований у реєстрі за № 5593.

Згідно з розпорядженням Франківської районної державної адміністрації від 27 березня 2002 року № 364 на виконання рішення господарського суду Львівської області від 07 березня 2002 року, ураховуючи передачу нежитлових приміщень та площадки, що складають комплекс ресторану «Ресторан Беркут», реєстраційне посвідчення ЛМБТІ від 25 грудня 2001 року, нежитловим приміщенням ТОВ «Ресторан Беркут» на АДРЕСА_1 присвоєно поштовий номерний знак АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду Львівської області від 16 травня 2002 року (справа № 1/236-13/182) зобов`язано регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області виконати умови договору щодо належної передачі ТОВ «Ресторан Беркут» викупленого майна, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Зобов`язано ВАТ «Універмаг Львів» усунути перешкоди у користуванні майном, а саме: демонтувати торгівельні кіоски, встановлені на тротуарі, вході до ресторану, на під`їзній дорозі до складських приміщень ресторану; звільнити споруду, яка використовується під міні-ринок, дах споруди, що використовується під автостоянку; звільнити дах кафе ресторану від уже встановлених торгівельних кіосків.

Рішенням господарського суду Львівської області від 06 серпня 2004 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Ресторан Беркут» та внесено зміни до пункту 2.1 укладеного між ТОВ «Ресторан Беркут» та регіональним відділенням Фонду державного майн України у Львівській області договору купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року, а саме: «Покупець зобов`язується оплатити продавцю наявну станом на 05 квітня 2004 року заборгованість в сумі 118 521 грн за придбаний за договором купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року об`єкт протягом 5 банківських днів з дня повного отримання вказаного об`єкта купівлі-продажу в натурі. Факт отримання об`єкта підтверджується відповідним актом приймання-передачі, що підписується повноважними представниками сторін та скріплюється відтиском їх печаток».

Ухвалою господарського суду Львівської області від 10 березня 2005 року затверджено мирову угоду, укладену між ТОВ «Ресторан Беркут» та регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області, згідно з якою ТОВ «Ресторан Беркут» зобов`язалось здійснити захист прав в судовому порядку щодо усунення перешкод з боку ТОВ «Біля Універмагу» у користуванні ТОВ «Ресторан Беркут» придбаними за договором купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року складом площею 396,3 кв.м та площадкою-спорудою площею 1379,3 кв.м та оплатити продавцю наявну станом на 05 квітня 2004 року заборгованість за придбаний об`єкт протягом 5 банківських днів з дня повного отримання вказаного об`єкта в натурі від продавця. Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області зобов`язалось сприяти ТОВ «Ресторан Беркут» у здійсненні заходів щодо витребування вказаного майна з незаконного володіння ТОВ «Біля Універмагу» шляхом відповідних звернень до суду та передачі цього майна за актом приймання-передачі ТОВ «Ресторан Беркут»

10 березня 2005 року господарським судом Львівської області постановлено рішення у справі за позовом регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області до ТОВ «Ресторан Беркут» про стягнення суми, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Судом встановлено невиконання позивачем вимог пункту 2.1 договору купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року щодо повної передачі відповідачу придбаного об`єкта.

21 лютого 2003 року протоколом № 3 зборів засновників ТОВ «Ресторан Беркут» було вирішено продати площадку (споруду) площею 1379,3 кв.м. у АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_2 право на підписання договору купівлі-продажу.

Згідно договору купівлі-продажу від 26 лютого 2003 року, який укладено між ТОВ «Ресторан Беркут» - співвзасновниками ОСОБА_2 , який діяв від свого імені та від імені іншого співвзасновника - ОСОБА_1 на підставі доручення від 02 жовтня 2002 року, та ОСОБА_3 , ТОВ «Ресторан Беркут» продав, а ОСОБА_3 купив площадку (споруду) площею 1379,3 кв.м. на АДРЕСА_1 , яка належала ТОВ «Ресторан Беркут» на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, виданого 08 квітня 2002 року Франківською районною державною адміністрацією, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., за реєстраційним № 1020.

Рішенням господарського суду Львівської області від 06 серпня 2004 року у справі № 1/305-28/130 та ухвалою господарського суду Львівської області від 10 березня 2005 року у справі № 1/133-28/59 встановлено, що на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу відчужене майно не перебувало у фактичному володінні продавця, оскільки регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області не було виконано обов`язку щодо його передачі ТОВ «Ресторан Беркут» на підставі договору від 11 грудня 2001 року № 10401.

Суд також установи, що 26 лютого 2003 року ТОВ «Ресторан Беркут» та ОСОБА_3 уклали угоду про розірвання договору купівлі-продажу цегляної площадки на АДРЕСА_1 на підставі їх спільної згоди. Претензій щодо розрахунків не мають.

Зазначена угода підписана сторонами та посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Норм Н. М. та зареєстрована в реєстрі за № 1024.

Висновком судово-технічної експертизи документів у кримінальній справі № 144-6229 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 грудня 2005 року за № 10253/10255 установлено, що в договорі купівлі-продажу площадки (споруди) від 26 лютого 2003 року відтиск печатки ТОВ «Ресторан Беркут» нанесений не в той період часу, яким датовані документи, надані як вільні зразки, тобто не в період липня 2003 року - липня 2005 року, а в інший. Згідно з висновком № 10254 від 07 лютого 2006 року підпис від імені приватного нотаріуса Нор Н. М. у договорі купівлі-продажу площадки (споруди), який посвідчує цей договір, не відповідає зазначені даті 26 лютого 2003 року та виконано пізніше грудня 2004 року.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд встановив, що 22 жовтня 2003 року проведено збори учасників ТОВ «Ресторан Беркут» на яких ОСОБА_2 заявив про намір вийти із складу учасників товариства та передати свою частку в розмірі 717 709 грн (95,694%) ОСОБА_5 . Рішенням зборів до числа учасників був включений ОСОБА_5 , а також вирішено питання про перерозподіл часток у статутному фонді, а саме про частку ОСОБА_5 в розмірі 97,3091% на суму 1 167 709 грн.

На виконання рішення зборів учасників ТОВ «Ресторан Беркут» від 22 жовтня 2003 року відділом реєстрації та ліцензування управління промисловості та підприємства Львівської міської ради 10 листопада 2003 року за № 1389-ф зареєстровано зміни та доповнення до статуту ТОВ «Ресторан Беркут» відповідно до яких учасниками ТОВ «Ресторан Беркут» є ОСОБА_5 (частка в статутному фонді 97,3091%) та ОСОБА_1 (частка в статутному фонді 2,2909%).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2006 року у справі № 2-605/06 задоволено зустрічний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Ресторан Беркут», та визнано право власності на частку в розмірі 95,694% в статутному фонді даного товариства за ОСОБА_9 . Рішення суду набрало законної сили.

Із мотивувальної частини рішення вбачається, що 10 червня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 на праві приватної власності частки у статутному фонді ТОВ «Ресторан Беркут». Згідно умов даного договору ОСОБА_9 зобов`язався протягом року з дати укладення договору сплатити ОСОБА_2 , як продавцю 1 500 000,00 грн за придбану у нього частку у статутному фонді товариства.

Із оформленого протоколу зборів засновників ТОВ «Ресторан Беркут» від 10 червня 2003 року до числа учасників товариства був включений ОСОБА_9 на тій підставі, що ОСОБА_2 уступив ОСОБА_9 свою частку в розмірі 95,694% на суму 717 709,00 грн, а також вирішено питання про перерозподіл часток у статутному фонді товариства.

Згідно розписки від 25 грудня 2003 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_9 кошти в розмірі 1 500 000,00 грн за частку 95,694% у статутному фонді ТОВ «Ресторан Беркут» згідно вищезазначеного договору купівлі-продажу від 10 червня 2003 року.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09 грудня 2015 року скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 03 вересня 2015 року у справі № 914/1905/15 та визнано недійсним рішення зборів учасників ТОВ «Ресторан Беркут» від 03 лютого 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади керівника ТОВ «Ресторан Беркут» та призначення керівником ТОВ «Ресторан Беркут» Гулича А. В. Постанова суду набрала законної сили.

Так, ОСОБА_5 звертаючись до суду із вищевказаним позовом зазначив про порушення спірною угодою його прав як учасника та співвзасновника ТОВ «Ресторан Беркут». Позовні вимоги ОСОБА_1 (як засновника та учасника ТОВ «Ресторан Беркут») стосуються майна, яке належало на праві власності ТОВ «Ресторан Беркут». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що продаж площадки (споруди) площею 1379,3 кв.м, розташованої по АДРЕСА_1 порушує її корпоративні права, як учасника ТОВ «Ресторан Беркут», зокрема зазначається, що укладення спірного договору купівлі-продажу здійснено з порушенням процедури вирішення питань, пов`язаних з управлінням майном господарського товариства.

Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За змістом пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Тобто, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує позовні вимоги про визнання недійсним договору про відчуження майна цього товариства порушенням останнім в ході статутної діяльності корпоративних прав такого учасника (акціонера), то цей спір підвідомчий господарським судам незалежно від того, чи є іншим відповідачем у справі як сторона оспорюваного договору фізична особа.

Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (як учасники товариства) посилаються на порушення їх прав на управління цим товариством унаслідок відчуження за правочином майна цього товариства, отже, обґрунтовують позовні вимоги порушенням її корпоративних прав, спір є підвідомчим господарським судам.

Питання вказаної юрисдикції спорів щодо вимог учасника (засновника) господарського товариства про визнання недійсним укладеного цим товариством договору (незалежно від того, чи заявлені іншими відповідачами у справі фізичні особи як сторони оспорюваного правочину) вже висвітлювалася Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 308/11659/16-ц (провадження № 14-391цс18) та у постанові від 28 серпня 2018 року у справі № 902/458/16 (провадження 12-146гс18).

Ураховуючи, що зміст правовідносин сторін у справі, яка переглядається, виникли з господарського договору, цей спір за своїм предметним складом підвідомчий господарській юрисдикції, та відповідно до статті 414 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» про визнання недійсним договору купівлі продажу, та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що розгляд спору віднесено до юрисдикції господарського суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун