КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційного провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/1435/19

09 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.І.

- Желепи О.В.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Липовенко Ганни Володимирівни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Журибеди О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування, вселення та визначення порядку користування квартирою,-

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування, вселення та визначення порядку користування квартирою, в якому просив:

- визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- вселити позивача в квартиру АДРЕСА_1 ;

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому в користування житлову кімнату площею 17,6 кв.м., відповідачу виділити у користування житлову кімнату площею 14,0 кв.м., місця загального користування залишити в спільному користуванні.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , а саме на 1/3 частину квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло та 1/6 частину квартири як спадкоємець після смерті своєї дружини ОСОБА_4 . Покійний ОСОБА_3 за життя прийняв належну йому спадщину після смерті дружини ОСОБА_4 , проте не отримав на свою частку правовстановлюючий документ. Крім того, зазначив, що за життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все своє майно ОСОБА_1 . З метою отримання спадщини позивач звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте постановою від 28.12.2018 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, в зв`язку з відсутністю у позивача правовстановлюючого документа на спірну квартиру.

Вказував на те, що відповідач протягом чотирьох років поспіль заперечує проти проживання та навіть перебування позивача у спірній квартирі, не впускає до квартири, вважає її своєю власністю без будь-яких законних підстав. Оскільки позивач, у разі визнання права власності на 1/2 частину квартири, бажає вселитися та проживати в ній разом зі своєю дружиною та сином, він вимушений звертатись до суду з вимогами щодо вселення та визначення порядку користування квартирою.

Вважав, що оскільки позивач перебуває в шлюбі і має сина-інваліда дитинства, за яким необхідно періодично здійснювати догляд та забезпечувати умови для лікування, а відповідач зареєстрована та проживає одна, є необхідність у виділенні позивачу у користування більшу кімнату площею 17,6 кв.м., відповідачу виділити у користування житлову кімнату площею 14,0 кв.м., місця загального користування залишити в спільному користуванні.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_3 на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення таких позовних вимог.

Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про передчасність заявлених позивачем вимог про визначення порядку користування квартирою, не врахувавши, що позивач має право на отримання в користування однієї кімнати з двох існуючих кімнат у спірній квартирі відповідно до його частки у власності та площею, визначеною з урахуванням складу його сім`ї. Позивач довів належним чином, що він разом із дружиною та сином, який має інвалідність 2 групи має право на виділення в користування кімнати, площею 17,6 кв.м., а відповідач не надала при цьому жодних доказів протилежного. Вважала, що оскільки позовна вимога про встановлення порядку користування квартирою є похідною від позовної вимоги про визнання права власності, то об'єднання цих позовних вимог та їх спільний розгляд був законним та доцільним, тому не може вважатись передчасним.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити її без задоволення, та залишити за нею право користування більшою кімнатою. Зазначала, що у спірній квартирі, зокрема у кімнаті 17,6 кв.м. вона проживає від народження. У власності позивача перебуває квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач був знятий з реєстрації у спірній квартирі 26.06.1980 року і з того часу не проживав у ній. За час проживання у більшій кімнаті її батьками було встановлено металопластикові вікна, на кошти її сім'ї було також змінено балконний блок, та встановлено там металопластикові вікна. Крім того, наголошувала на тому, що до смерті її мами все своє життя в цій кімнаті була з нею мама, в цій кімнаті її мама провела останні дні, в цій кімнаті все нагадує про маму, і виселення її з більшої кімнати для відповідачки є приниженням честі і гідності, а також зневагою до пам`яті про маму.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Відмовляючи у задоволенні в позові в частині визначення порядку користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є передчасними.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що загальна площа квартири становить 55,5 кв.м., та складається з 2 кімнат житловою площею 31,5 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 17,6 кв.м., 2-а кімната 13,9 кв.м., кухні площею 7,7 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 3,1 кв.м., коридору площею 5,8; 4,1 кв.м., комори площею 1,0 кв.м. Квартира обладнана балконом 30% - 1,0 кв.м.

У спірній квартирі проживає та зареєстрована відповідачка з 1997 року, тобто від народження, займала та на даний час займає кімнату площею 17,6 кв.м., а позивач у квартирі не проживає та не зареєстрований з 1980 року, про що фактично ним зазначено у позові. При цьому, позивач має у власності іншу квартиру та відповідно проживає у ній.

Право власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 визнано за позивачем в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_3 оскаржуваним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року.

Таким чином, право власності на 1/2 частину спірної квартири на час розгляду справи не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини у цій справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Оскільки право власності на частку у майні не зареєстроване у встановленому законом порядку, позивач та відповідач не є на даний момент співвласниками спірної квартири, то звернення із вимогою про встановлення порядку користування квартирою є передчасним, і висновки суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивач має право на отримання в користування однієї кімнати з двох існуючих кімнат у спірній квартирі відповідно до його частки у власності та площею, визначеною з урахуванням складу його сім`ї, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо передчасності вимог позивача про визначення порядку користування квартирою.

Позивач не позбавлений права після отримання документу, що підтверджуватиме його право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , у разі відсутності домовленості з іншим співвласником квартири про порядок користування спірним майном, звернутися до суду з відповідним позовом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки позовна вимога про встановлення порядку користування квартирою є похідною від позовної вимоги про визнання права власності, то об'єднання цих позовних вимог та їх спільний розгляд був законним та доцільним, тому не може вважатись передчасним, не ґрунтуються на нормах матеріального права, тому відхиляються судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Липовенко Ганни Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.

Головуючий: Судді: