Справа №295/5353/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Вольській К.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданої в подальшому заяви про зменшення позовних вимог, зазначила, що 24.03.2020 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого вона набула права первісного кредитора за укладеними договорами позики.

Так, 25.05.2016 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договори позики, згідно якого ОСОБА_3 як позикодавець надав, а ОСОБА_2 , що виступив позичальником, отримав грошові кошти в сумі 126 500,00 грн. з визначеним еквівалентом в 5000,00 доларів США з остаточним строком повернення до 25.05.2017 року.

Відповідно до п. 1.1 договору позичальник взяв на себе зобов`язання сплачувати 3 % за кожен місяць користування коштами.

Згідно з п.4 договору при порушенні позичальником строку сплати відсотків більше ніж на один місяць, крім повернення позики, відповідач зобов`язаний сплатити на користь кредитора штраф в розмірі 10 % від розміру позики.

Позивач вказує на порушення умов договору з боку позичальника та просить стягнути заборгованість, яка виникла станом на 04.05.2020 року, а саме: 126 500,00 грн. заборгованості за позикою; 174 570,00 грн. заборгованість по відсотках за користування коштами; 12 650,00 грн. штраф; 29 035,29 грн. розмір інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України; 144 795,72 грн. пеня.

Крім вищевикладеного, між первісним кредитором та відповідачем 26.05.2016 року укладено договір позики, згідно якого позичальником ОСОБА_2 отримано 2000,00 Євро, які особа зобов`язалась повернути до 03.06.2020 року.

Посилаючись на порушення умов укладеного договору та положення ч.2 ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, виниклу станом на 04.05.2020 року, яка складається: 58 580,00 грн. заборгованість за позикою; 67346,70 грн. 3 % річних.

Позивачем зазначено, що 01.09.2016 року позичальником ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_3 5000,00 доларів США з терміном повернення до 31.10.2016 року.

Згідно позовних вимог позивач просить стягнути існуючу станом на 04.05.2020 року заборгованість за відповідним договором в сумі: 134 800,00 грн. заборгованість за позикою; 16 513,00 грн. 3 % річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України.

Також, між кредитором ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_2 09.10.2017 року укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримано 1100,00 доларів США з обов`язком повернення до 01.11.2017 року.

Умови договору відповідачем не виконано, а тому позивач просить стягнути відповідну суму, відшкодувати 3 % річних, нарахованих відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у період по 04.05.2020 року, в сумі 2150,06 грн.

04.05.2018 року між вищевказаними сторонами укладено договір позики з умовами передання ОСОБА_2 5000,00 доларів США.

Позивач зауважує, що згідно змісту договору позичальник взяв на себе обов`язок повернути до 01.06.2018 року 2500,00 доларів США, та до 01.07. 25 000,00 доларів США.

Оскільки відповідне зобов`зання не виконане, позивач просить стягнути заборгованість в сумі 741 400,00 грн., що є еквівалентно 27 500 доларів США, та 39 092,50 грн. як 3 % річних.

В судове засідання від 17.12.2020 року позивачем подано заяву про можливість розгляду справи у її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином.

За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення у відсутності учасників на підставі ст. 211, п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановлено, що 24.03.2020 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого вона набула права первісного кредитора за укладеними між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договорами позики від 25.05.2016 року, 26.05.2016 року, 01.09.2016 року, 18.05.2017 року, 09.10.2017 року, 04.05.2018 року.

Суд встановив, що між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 25.05.2016 року укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 як позикодавець надав, а ОСОБА_2 - позичальник, отримав грошові кошти в сумі 126 500,00 грн., що є еквівалентом 5000,00 доларів США, із зобов`язанням сплати позичальником 3 % щомісяця за користування коштами з остаточним строком повернення не пізніше 25.05.2017 року.

Відповідно до п.4 договору сторони погодили, що при порушенні позичальником строку сплати процентів більше ніж на один місяць, він зобов`язаний на протязі трьох календарних днів повернути позикодавцю позику у повному обсязі, а також сплатити позикодавцю штраф в розмірі 10 % від розміру позики.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

У своїй постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі N 296/10217/15-ц зазначено: «оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти».

Частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В судовому засіданні за наслідком встановлення характеру правовідносин, які виникли між сторонами, з`ясовано строк та порядок повернення отриманих відповідачем за договором позики грошових коштів з визначенням еквівалента в іноземній валюті, визначено неналежне виконання боржником взятих на себе зобов`язань.

З огляду на викладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за основною позикою, яка розрахована з врахуванням курсу іноземної валюти на день ухвалення рішення, та становить 126 500,00 * 27,74 = 138 700,00 грн., а також штраф в сумі 10 % від розміру позики 12 650,00 грн. як заявлених позивачем.

Є необхідною також до стягнення заборгованість по відсотках за користування коштами, яка розраховується протягом періоду з 25.05.2016 року по 25.05.2017 року та становить: 126 500,00 грн. * 36 % річних * 365 днів користування / 365 / 100 = 45 540,00 грн.

Підстави для стягнення інфляційних втрат, за умови визначення згідно договору позики грошового еквіваленту запозиченої суми в іноземній валюті, відсутні.

Не є також погодженої умовами договору можливість нарахування пені, що включає задоволення вимог у відповідній частині.

Положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на які посилається позивач як на підставу стягнення пені, визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Термін «не може перевищувати» не вказує на конкретний, чіткий розмір пені, що застосовується внаслідок прострочення виконання зобов`язання, а тому, за умови відсутності погодженого сторонами згідно договору позики її розміру, застосування у виниклому спорі як максимального показника пені, визначеного Законом, є безпідставним.

Вимога про відшкодування 3 % річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України за наслідком прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 25.05.2016 року, позивачем не заявлені.

Між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 26.05.2016 року також укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 як позичальник отримав грошові кошти в сумі 2000,00 Євро із зобов`язанням повернення до 03.06.2016 року.

До виниклих правовідносин суд застосовує нормативне врегулювання, наведене вище, та стягує з відповідача 2000,00 Євро на користь позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

За таких обставин суд стягує з відповідача 235,07 Євро (2000 Євро * 3 % річних * 1430 днів прострочення за період з 04.06.2016 року по 04.05.2020 року / 365 / 100).

Між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 01.09.2016 року укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 як позичальник отримав грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США із зобов`язанням повернення у строк до 31.10.2016 року.

Позичальником допущене прострочення виконання зобов`язання, а тому суд стягує на користь позивача 5000,00 доларів США заборгованості за основною позикою та 526,44 долари США як 3 % річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України (5000 доларів США * 3 % * 1281 днів прострочення у період з 01.11.2016 року по 04.05.2020 року / 365 / 100).

Судом встановлено, що 09.10.2017 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 1100,00 доларів США із зобов`язанням повернення у строк до 01.11.2017 року.

У зв`язку з порушення умов договору з боку позичальника суд стягує на користь позивача 1100,00 доларів США позики та 82,73 як 3 % річних (1100 доларів США * 3 % * 915 днів прострочення у період з 02.11.2017 року по 04.05.2020 року / 365 / 100).

04.05.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики з умовами передання ОСОБА_2 5000,00 доларів США.

З тексту розписки, виданої на підтвердження укладеного договору, слідує, що ОСОБА_2 бере на себе обов`язок повернути до 01.06.2018 року 2500,00 доларів США і до 01.07. 25 000,00 США.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У відповідно до ч.3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Надаючи оцінку змісту розписки та виявляючи справжню волю учасників правовідносин за укладеним договором позики від 04.05.2018 року, зокрема на підставі інших подібних обставин взаємодії між такими сторонами, підтверджених доказами, суд не може в повному обсязі погодитись із твердження позивача з приводу об`єму взятих на себе позичальником зобов`язань за таким договором.

Виходячи з принципу розумності, що покладаються учасниками при визначенні зобов`язань, суд приходить до висновку про допущення помилки та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 5000.00 доларів США як заборгованості за позикою, та 282,33 долари США як 3 % річних (2500 доларів США * 3 % * 702 дня прострочення у період з 02.06.2018 року по 04.05.2020 року / 365 / 100 + 2500 доларів США * 3 % * 672 дня прострочення у період з 02.07.2018 року / 365 /100).

У задоволенні інших вимог суд відмовляє.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із звільненням позивача від сплати судових витрат суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір ,

Керуючись ст.ст. 141, 258-289 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 :

- заборгованість за договором позики від 25.05.2016 року, яка виникла станом на 04.05.2020 року в сумі:

138 700,00 грн. заборгованості за позикою, 12 650,00 грн. штраф, 45 540,00 грн. заборгованості по відсотках за користування коштами, яка розраховується протягом періоду з 25.05.2016 року по 25.05.2017 року, а всього 196 890,00 грн.;

- заборгованість за договором позики від 26.05.2016 року, яка виникла станом на 04.05.2020 року в сумі:

2000,00 Євро заборгованості за позикою, 235,07 Євро - 3 % річних за ч.2 ст. 625 ЦК України, нарахованих у період з 04.06.2016 року по 04.05.2020 року, а всього 2235,07 Євро;

- заборгованість за договором позики від 01.09.2016 року, яка виникла станом на 04.05.2020 року в сумі:

5000,00 доларів США заборгованості за позикою, 526,44 долари США як 3 % річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, нарахованих у період з 01.11.2016 року по 04.05.2020 року, а всього 5526,44 долари США;

- заборгованість за договором позики від 09.10.2017 року, яка виникла станом на 04.05.2020 року в сумі:

1100,00 доларів США заборгованості за позикою, 82,73 як 3 % річних, нарахованих у період з 02.11.2017 року по 04.05.2020 року, а всього 1182,73 долари США;

- заборгованість за договором позики від 04.05.2018 року, яка виникла станом на 04.05.2020 року в сумі:

5000.00 доларів США заборгованості за позикою, 282,33 долари США як 3 % річних, нарахованих у періоди з 02.06.2018 року по 04.05.2020 року та з 02.07.2018 року, а всього 5282,33 долари США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 6050,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Д.М.Лєдньов