Ухвала

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 2-181/10

провадження № 61-18563сво18

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сімоненко В. М.,

суддів: Висоцької В. С., Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., Червинської М. Є.,

розглянув справу за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Львівська регіональна філія Державного підприємства «Центру державного земельного кадастру», управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Галина Василівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2008 року заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання недійсним правочину.

Позовна заява мотивована тим, що в провадженні слідчого відділу управління прокуратури Львівської області перебуває кримінальна справа, порушена за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частини першої статті 366 КК України.

Досудовим слідством у справі встановлено, що службові особи Брюховицької селищної ради, зловживаючи службовим становищем, видали державні акти на право власності на земельні ділянки, проте питання про виділення земельних ділянок вказаним особам на розгляд сесії не виносилося, рішення з цього приводу не приймалися, внаслідок чого незаконно відчужено 13 земельних ділянок площею 0,1000 га кожна.

У державному акті на право власності на земельну ділянку вказано, що такий видано на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514, однак за вказаним номером та датою є рішення з інших питань.

Крім цього, у державному акті зазначено, що земельна ділянка розташована на АДРЕСА_1 , проте відповідно до інформації виконавчого комітету Брюховицької селищної ради, в селищі такої вулиці не існує, цільове призначення земельної ділянки не змінювалося, забудова за вказаною адресою не проводилася.

26 жовтня 2005 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № :06:002:0015 площею 0,1000 га для дачного будівництва серії ЯБ № 342800, на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514.

Оскільки рішення про надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га для дачного будівництва селищною радою не приймалося, останній не набув права власності на цю земельну ділянку.

За таких обставин підстави для реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий № :06:002:0015 площею 0,1000 га для дачного будівництва - відсутні.

У подальшому ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2005 року відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що прокуратурі про вказані порушення стало відомо в ході розслідування кримінальної справи, прокуратура була позбавлена можливості подати позовну заяву у встановлений законом строк, а тому позивач просив суд поновити строк позовної давності; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий

№ :06:002:0015 площею 0,1000 га для дачного будівництва серії ЯБ № 342800; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий № :06:002:0015 площею 0,1000 га для дачного будівництва, укладений 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року позовні вимоги прокурора Львівської області задоволено.

Поновлено строк позовної давності, визнавши його пропущеним із поважних причин.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № :06:002:0015 площею 0,10 га для дачного будівництва, серії ЯБ № 342800, виданий ОСОБА_1 26 жовтня 2005 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений

31 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 селищна рада не приймала, тому відсутні підстави для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку, а її відчуження відбулося за недійсним договором купівлі-продажу.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 березня

2016 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2012 року скасовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 22 червня 2016 року касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задоволено частково, рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року та додаткове рішення цього суду від 18 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову прокурора в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради. Скасовано ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2012 року в справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач обрав невірний спосіб судового захисту, оскільки спірна земельна ділянка перебуває у власності

ОСОБА_2 і може бути повернута лише за позовом власника до ОСОБА_2 про її витребування на підставі статей 387, 388 ЦК України, а саме: лише визнання недійсним державного акта не є належним способом захисту порушених прав.

У березні 2017 року перший заступник прокурора Львівської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, не врахував мотиви та підстави скасування рішення апеляційного суду про відмову у позові, які викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 22 червня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що відсутність рішення Брюховицької селищної ради про передачу у власність землі є підставою для визнання недійсним державного акта про право власності на спірну земельну ділянку.

Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована необхідністю відступу від висновку щодо застосування статті 388 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного раніше в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 466/187/10 (провадження № 61-19985св18).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 26 жовтня 2005 року ОСОБА_1 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 342800 із зазначенням в його тексті про те, що земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер № :06:002:0015, що розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим

призначенням - для дачного будівництва, надано у власність ОСОБА_1 на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року за № 514.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2005 року ОСОБА_1 відчужив дану земельну ділянку ОСОБА_2 .

Також установлено, що рішенням Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514 питання про надання ОСОБА_1 земельної ділянки не вирішувалося.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Суд апеляційної інстанції, установивши, що позов пред`явлено особою, яка не була стороною договору і вважала себе власником майна, дійшов висновку про те, що у такому разі це майно не може бути передане власнику в порядку застосування загальних наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України, оскільки держава в особі Брюховицької селищної ради не була стороною оспорюваного договору. Відчужене за договором майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею

388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах

від 19 листопада 2014 року у справі № 6-170цс14, від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, від 30 січня 2012 року у справі № 6-61цс11, від 21 листопада 2012 року у справі № 6-136цс12.

Разом із тим, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 466/187/10 (провадження

№ 61-19985св18) дійшла висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, за відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Наведений приклад свідчить про існування різного підходу до вирішення схожих справ, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

З огляду на вказане справа розглядатиметься Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Прийняти до розгляду справу за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Львівська регіональна філія Державного підприємства «Центру державного земельного кадастру», управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Галина Василівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання недійсним правочину.

Призначити справу до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Сімоненко

Судді: Б. І. Гулько

В. С. Висоцька

Д. Д. Луспеник

М. Є. Червинська