КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/8439/19 Головуючий 1 інстанція -Шевчук А.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Ковтун М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Браташов Антон Володимирович, Публічне акціонерне товариство «ДОБУ», Акціонерне товариство «Ощадбанк», про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва із скаргою на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Оболонського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Браташова А.В. щодо винесення постанови від 29.08.2017 року про відкриття виконавчого провадження №54595073.

На обґрунтування заяви вказував, що стягувач звернувся до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва після спливу встановленого виконавчим документом строку, а отже не реалізував своє право та не пред`явив виконавчий документ до примусового виконання протягом строку, встановленому виконавчим документом.

Просив, скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11червня 2020 року та постановити нову ухвалу , якою скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Браташов Антон Володимирович, Публічне акціонерне товариство «ДОБУ», Акціонерне товариство «Ощадбанк», про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження задовольнити.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року у задоволені скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Браташов Антон Володимирович, Публічне акціонерне товариство «ДОБУ», Акціонерне товариство «Ощадбанк», про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, апелянт ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову про її задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду першої інстанції є хибними, зроблені без урахування дійсних обставин справи. Вважає, що в момент видачі виконавчого документа діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, згідно якої, у відповідності до статті 22 строк на пред'явлення виконавчого листа до виконання встановлюється в один рік.

Зазначив, що виконавчий документ було повернуто 10.02.2014 року, а ому з урахуванням вищезазначених положень, строк його пред`явлення закінчується через рік, однак не зважаючи на це, стягував звернувся до виконавчої служби з заявою про примусове виконання після спливу встановленого виконавчим документом строку, а отже стягував не реалізував своє право та не пред`явив виконавчий документ до примусового виконання протягом строку, встановленому виконавчим документом та Законом №606-XIV, 2677-VI, вважає, що стягувач не скористався свої правом на своєчасне виконання судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до змісту принципів верховенства права та пропорційності, ст.ст. 10, 11 ЦПК України, норми цивільного процесуального права мають застосовуватися судом відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Постановляючи ухвалу відмову у задоволені скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Браташов Антон Володимирович, Публічне акціонерне товариство «ДОБУ», Акціонерне товариство «Ощадбанк», про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що повернення виконавчого документа стягувачу, а саме з 10.02.2014 року, мало місце переривання перебігу трирічного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, у відповідності до приписів ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 16.02.2010 року), а отже державний виконавець Оболонського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Браташов А.В. у виконавчому проваджені №48900853 діяв у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 16 лютого 2010 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 16 лютого 2010 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання - протягом трьох років.

Згідно ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 16 лютого 2010 року) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: а) пред`явленням виконавчого документа до виконання; б) частковим виконанням рішення боржником; в) надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу.

Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09.06.2010 року у справі № 2-2032/10 позов ВАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 523 592 грн. 59 коп.

Встановлено, що 30.07.2010 року Оболонський районним судом м. Києва було видано виконавчий лист по справі № 2-2032/10 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 523 592 грн. 59 коп.

09.08.2010 року вказаний виконавчий лист було пред`явлено до ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києі.

12.08.2010 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві було відкрито виконавче провадження № 20783101 та вчинено примусові дії, так як боржником у добровільному порядку рішення суду не було виконане, 06.10.2011 року виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання.

17.08.2012 року вказаний виконавчий лист було повторно пред`явлено до ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києі та 23.08.2012 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві було відкрито виконавче провадження № 33974587 та вчинено примусові дії, оскільки боржником у добровільному порядку рішення суду не було виконане 10.02.2014 року виконавчий документ був повернутий.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києві від 15.06.2015 року подання державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві, ОСОБА_2 , про видачу дубліката виконавчого листа задоволено та ухвалено видати дублікат виконавчого листа № 2-2032/10.

13.10.2015 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві було відкрито виконавче провадження № 48900853 та 20 грудня 2016 року завершено і повернуто стягувачу без виконання із зазначенням у постанові про те, що під час виходу державного виконавця за адресою вказаною у виконавчому документі, майна, яке належить боржнику на праві власності, не виявлено.

19.08.2017 року дублікат виконавчого листа було повторно пред`явлений на виконання до ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві та 29.08.2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 54595073.

Із матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист №2-2032/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 523 592 грн. 9 коп. було видано 30.07.2010 року із зазначенням строку його пред`явлення «3 роки».

Також з матеріалів справи, вбачається, що після завершення виконавчого провадження № 33974587, яке мало місце 10.02.2014 року, державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві 13.10.2015 року було відкрите виконавче провадження № 48900853 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2032.

Отже з дня повернення виконавчого документа стягувачу, а саме з 10.02.2014 року, мало місце переривання перебігу трирічного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, у відповідності до приписів ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 16.02.2010 року).

Наступне виконавче провадження № 48900853 було відкрите 13.10.2015 року, тобто у передбачений трирічний строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Колегія суддів, не бере до уваги твердження,апелянта ОСОБА_1 на той факт, що у відповідності до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання встановлювався в один рік, є помилковими, оскільки ст. 22 вказаного Закону передбачає положення щодо переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, а строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, передбачені ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, яка була чинна на момент видачі виконавчого листа), становлять 3 роки.

Колегія суддів вважає, що при розгляді вказаної скарги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у її задоволені, так, як державний виконавець Оболонського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Браташов А.В. у виконавчому проваджені №48900853 діяв у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Тому, доводи апеляційної скарги, апелянта не наводять жодних аргументів та не дають жодного доказу на підтвердження того, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та безпідставною.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постановлену ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування постановленої ухвали суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль