Дата документу 16.12.2020 Справа № 311/3309/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/3309/19 Головуючий у 1 інстанції: Задорожко Д.А.
Провадження № 22-ц/807/2577/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, треті особи: Василівська районна державна адміністрація Запорізької області, Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області, про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, треті особи: Василівська районна державна адміністрація Запорізької області, Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області, про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка за життя 04 лютого 1997 року на підставі рішення Василівської районної державної адміністрації від 21 червня 1996 року №538 отримала Сертифікат серії ЗП №035677 на право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Дружба», розміром 8,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Державний акт отримано не було у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Малобілозерської сільської ради народних депутатів від 04 березня 1996 року №29 «Про встановлення опікунства», ОСОБА_3 , мати позивача, було призначено опікуном над ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на все її майно.

Враховуючи спільне проживання спадкодавця з її племінницею, ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Після смерті ОСОБА_2 її племінниця, як єдиний спадкоємець, користувалась та розпоряджалась її майном.

Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 її спадкоємцем є її донька - позивач.

Виділена земельна ділянка не була належним чином оформлена на ОСОБА_3 , у зв`язку з чим, земельна ділянка не входила до спадкового майна. Після смерті ОСОБА_3 спадщину відповідно до заповіту прийняла позивач.

Вважає, що оскільки ОСОБА_3 була єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , земельна частка (пай) фактично перебувала у її власності, незважаючи на те, що не була належним чином оформлена, на момент смерті ОСОБА_3 земельна ділянка фактично була її спадковим майном, а тому вона має право на земельну частку (пай) у порядку спадкування після матері (за правом представництва).

Вона не може в повному обсязі користуватись земельною ділянкою до моменту оформлення права на спадщину. На час звернення до суду вказана земельна ділянка знаходиться у її володінні.

Вона зверталась до Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай), яка належала ОСОБА_2 , спадкоємцем якої була племінниця ОСОБА_3 , проте постановою від 08.08.2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва та запропоновано звернутись до суду.

Після смерті ОСОБА_3 вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 січня 2003 року, проте, земельна частка (пай) не входила до спадкового майна. Про існування сертифікату ЗП № 035677 на право на земельну частку (пай) їй стало відомо по факту його отримання у 2018 році.

На підставі зазначеного просила визнати за нею у порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) площею 8,28 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) по колишньому КСП «Дружба», що належало померлій ОСОБА_2 на підставі сертифікату серія ЗП №035677 на право на земельну частку (пай).

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на земельну частку (пай) площею 8,28 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) по колишньому КСП «Дружба», розташованого на території Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, що належало померлій ОСОБА_2 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗП №035677, виданого 04 лютого 1997 року на підставі рішення Василівської районної державної адміністрації Запорізької області від 21 червня 1996 року № 538.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Прокуратура Запорізької області в інтересах держави в особі Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, яка не приймала участь у справі, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на спадкування від померлої ОСОБА_2 за правом представлення є помилковим, чинним законодавством на час відкриття спадщини ОСОБА_2 не було передбачено інших черг спадкоємців окрім першої та другої черг (ст.ст.529, 530 ЦК УРСР 1963 року), до яких ОСОБА_3 та позивач не відносяться, а тому не мали право на спадкування, спадкове майно перейшло до держави, Малобілозерська сільська рада Василівського району Запорізької області самостійно заходів, спрямованих на відновлення порушених прав територіальної громади шляхом оскарження рішення суду не вжила, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що її право на спадкове майно підтверджено належними доказами, на дані правовідносини розповсюджується дія ЦК України, Прокуратурою Запорізької області належним чином не обґрунтовано право на звернення до суду з апеляційною скаргою.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. 1266 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_1 мала за правом представлення право на спадщину на ту частку спадщини, яка належала б за законом її матері (сестрі спадкодавця), якби вона була жива на час відкриття спадщини, ОСОБА_1 , в свою чергу, має право на спадкування земельної частки (паю) після ОСОБА_1

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Цивільний Кодекс України, що прийнятий Законом України від 16 січня 2003 року № 435-IV та набрав чинності 01 січня 2004 року, регулює у книзі шостій «Спадкове право» загальні положення про спадкування, питання спадкування за заповітом та за законом, здійснення права на спадкування, виконання заповіту, оформлення права на спадщину, спадковий договір тощо.

При цьому у пункті 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 525 ЦК УРСР встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (стаття 526 ЦК УРСР).

Статтею 529 ЦК УРСР було врегульовано питання першої черги спадкоємців за законом: при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга), що визначено статтею 530 ЦК УРСР.

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 555 ЦК УРСР у випадку, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (у пункті 1) з метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також вказано, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Зазначене положення підтверджується зокрема Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року № 14-608цс18 (справа № 145/797/15-ц) та Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року № 61-39068св18 (справа № 391/769/17).

Матеріалами справи підтверджено, що Згідно з архівними виписками метричної книги реєстрації актів цивільного стану про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_5 , батьками яких були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 17,18).

Відповідно до свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_9 та ОСОБА_5 (а.с.14, 15).

ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась позивач ОСОБА_1 , батьками якої є ОСОБА_11 та ОСОБА_3 (а.с.10, 11).

Рішенням виконавчого комітету Малобілозерської сільської ради народних депутатів №29 від 04 березня 1996 року встановлено ОСОБА_3 опікуном над ОСОБА_2 (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Малобілозерської сільської ради від 18 листопада 2011 року №2815 (а.с.20).

Відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЗП №035677, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №492 від 04 лютого 1997 року, ОСОБА_2 належить право на земельну частку (пай) розміром 8,28 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Дружба» (а.с.21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 (а.с.16).

Згідно з постановою державного нотаріуса Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області Зайцевої А.С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №304/02.31 від 08 серпня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , оскільки вона не являється спадкоємцем передбаченої законом черги спадкування (а.с.22).

Зазначена постанова нотаріуса ОСОБА_1 не оскаржена, дії нотаріуса Зайцевої ОСОБА_1 не оскаржувала в судовому порядку.

З огляду на те, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до спірних правовідносин підлягає застосуванню відповідні норми ЦК УРСР.

Таким чином, на підставі ст.ст. 529, 530, 555 ЦК УРСР оскільки позивач ОСОБА_1 є донькою племінниці ( ОСОБА_3 ) померлої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не відноситься до спадкоємців першої та другої черги, заповіт на неї не видавався, то ОСОБА_1 не може успадкувати земельну частку (пай), що залишилась після смерті ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що посилання суду першої інстанції на норми статей ЦК України не виправдані, оскільки до спірних правовідносин не застосовуються.

Також, помилковим є посилання суду першої інстанції на наявність у ОСОБА_3 за правом представлення права на спадщину на ту частку спадщини, яка належала б за законом її матері ОСОБА_5 (сестрі спадкодавця), оскільки відповідно до приписів статті 551 ЦК УРСР якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія), в той же час матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто до відкриття спадщини ОСОБА_2 .

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги Прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області знайшли своє підтвердження.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом.

Отже, рішенням суду першої інстанції порушено інтереси держави, оскільки Малобілозерська сільська рада Василівського району Запорізької області була позбавлена права на володіння та розпорядження вказаною земельною часткою (пай).

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України Прокуратура Запорізької області має право на компенсацію позивачем суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі 1366,85 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області задовольнити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2019 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, треті особи: Василівська районна державна адміністрація Запорізької області, Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області, про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Запорізької області судовий збір в розмірі 1 366 (тисяча триста шістдесят шість) грн. 85 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова