Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 523/6883/16-ц

провадження № 61-1853св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальна установа «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи»,

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2016 року у складі судді Аліна С. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Обласної медико-соціальної експертної комісії № 2 міста Одеси (далі - Обласна МСЕК № 2 міста Одеси) про відшкодування майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , який хворів на професійне захворювання «пневмоконіоз». Висновком Обласної медико-соціальної експертної комісії № 3 Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи від 14 листопада 1995 рокуїї чоловіку було встановлено 45 % втрати професійної працездатності і ІІІ групу інвалідності безстроково. У зв`язку з професійним захворюванням її чоловік отримував страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні в місті Кіровське Донецької області. Відповідно до законодавства, яке було чинним на час смерті її чоловіка, вона мала право на отримання страхової виплати у вигляді одноразової допомоги. 04 січня 2012 року вона звернулася до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні в місті Кіровське Донецької області із заявою для призначення страхової виплати, а 16 березня 2012 року отримала направлення на медико-соціальну експертну комісію (далі - МСЕК) для встановлення причинного зв`язку між смертю потерпілого та професійним захворюванням. Актом Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 31 липня 2012 року № 11 було встановлено відсутність причинного зв`язку між смертю її чоловіка та професійним захворюванням. Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року у справі № 523/2830/14-ц було частково задоволено її позов до Обласної МСЕК № 2 міста Одеси, третя особа - Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кіровське Донецької області, про визнання дій протиправними, скасування акта і рішення, зобов`язання надати висновок, скасовано акт від 31 липня 2012 року № 11, прийнятий Обласною МСЕК № 2 міста Одеси, про невстановлення зв`язку смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його професійним захворюванням «пневмоконіоз», встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 з його професійним захворюванням «пневмоконіоз», зобов`язано Обласну МСЕК № 2 міста Одесинадати висновок про встановлення причинного зв`язку смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його професійним захворюванням «пневмоконіоз». Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кіровське Донецької області відхилено, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року - залишено без змін. Рішенням Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 21 квітня 2015 року № 1/177 встановлено причинний зв`язок між смертю її чоловіка та професійним захворюванням, однак 01 січня 2015 року змінилося законодавство щодо отримання страхової виплати і одноразова допомога не виплачується сім`ї та особам, які перебували на утриманні особи, померлої внаслідок професійного захворювання. На час її першого звернення до МСЕК вона мала право на отримання одноразової допомоги в розмірі 295 500 грн, однак не отримала її у зв`язку з неправомірним актом Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 31 липня 2012 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь 295 500 грн на відшкодування майнової шкоди та 60 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2016 року до участі у справі як третю особу залучено Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

26 жовтня 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заявив клопотання про заміну відповідача Обласної МСЕК № 2 міста Одеси на Комунальну установу «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» (далі - КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи»), так як Обласна МСЕК № 2 міста Одеси не є юридичною особою, а є структурним підрозділом КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи».

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2016 року замінено первісного відповідача Обласну МСЕК № 2 міста Одеси на належного відповідача - КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи».

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 295 000 грн і 1 000 грн - на відшкодування моральної шкоди, а всього - 296 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що внаслідок неправомірного рішення медико-соціальної експертної комісії позивач була позбавлена можливості отримати одноразову допомогу у зв`язку зі смертю чоловіка, яка настала від професійного захворювання.

Судом апеляційної інстанції справа розглядалася неодноразово.

Останньою постановою Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2016 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

20 січня 2020 року КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в відмовити задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили належним чином доказів і не звернули уваги на те, що призначення, зупинення або поновлення страхових виплат належить до компетенції Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, яке не було залучено до участі у справі. Оскільки позовні вимоги стосуються виплати одноразової допомоги у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_1 , яка настала від професійного захворювання, то розгляд цієї справи належить до юрисдикції адміністративного суду. Позивач не довела наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме факту завдання шкоди, протиправної поведінки, причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи». Тому суди неправильно застосували до спірних правовідносин статті 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Висновок про неможливість отримати одноразову допомогу ОСОБА_1 зробила, виходячи з того, що з 01 січня 2015 року змінилося законодавство щодо отримання страхової виплати і одноразова допомога не виплачується, однак вона не оскаржувала бездіяльності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області щодо непризначення та невиплати їй одноразової допомоги і безпідставно вважала, що ця допомога їй не виплачена з вини КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи». Визначаючи розмір відшкодування матеріальної шкоди, суди помилково послалися на статтю 1197 ЦК України і не звернули уваги на те, що КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» не завдавало шкодикаліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я ОСОБА_2 . Крім того, позивач не надала жодного доказу на підтвердження понесених нею моральних страждань, переживань, душевного болю. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не підлягали задоволенню.

У березні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлишин Ю. М. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Суворовського районного суду міста Одеси.

04 березня 2020 року справа № 523/6883/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судами встановлено, що з 26 січня 1963 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Згідно з актом розслідування профотруєння та профзахворювання від 22 листопада 1995 року, складеним Санстанцією міста Єнакієво, ОСОБА_2 працював у Шахтобудівельному управлінні № 3 «Октябрьуголь» в місті Кіровське Донецької області. У зв`язку з довгостроковою роботою у вказаних умовах ОСОБА_2 встановлено діагноз «пневмоконіоз» і надано рекомендації щодо подальших умов праці та підтримки стану здоров`я.

За довідкою Обласної медико-соціальної експертної комісії № 3 Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи від 14 листопада 1995 року ОСОБА_2 було встановлено 45 % втрати професійної працездатності і ІІІ група інвалідності безстроково.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, у зв`язку з чим Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

За довідкою органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «Дмитріївка» від 20 червня 2012 року ОСОБА_1 вела спільне господарство та проживала разом з ОСОБА_2 по день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Актом Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 31 липня 2012 року № 11 було встановлено відсутність причинного зв`язку між смертю ОСОБА_2 та його професійним захворюванням.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року у справі № 523/2830/14-ц було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Обласної МСЕК № 2 міста Одеси, третя особа - Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кіровське Донецької області, про визнання дій протиправними, скасування акта і рішення, зобов`язання надати висновок, скасовано акт від 31 липня 2012 року № 11, прийнятий Обласною МСЕК № 2 міста Одеси,про невстановлення зв`язку смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його професійним захворюванням «пневмоконіоз», встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 з його професійним захворюванням «пневмоконіоз», зобов`язано Обласну МСЕК № 2 міста Одеси надати висновок про встановлення причинного зв`язку смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його професійним захворюванням «пневмоконіоз».

За змістом вказаного судового рішення було встановлено невідповідність акта Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 31 липня 2012 року № 11 вимогам законодавства, так як Обласна МСЕК № 2 міста Одеси не виконала вимог наказу Міністерства охорони здоров`я України від 15 листопада 2005 року № 606, не залучила представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань за місцем, де ОСОБА_2 отримував страхові виплати, а також не залучила як консультантів наукових співробітників, головних спеціалістів різних медичних спеціальностей для надання консультативного висновку, не оглянула медичну карту хворого.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кіровське Донецької області відхилено, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року - залишено без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За довідкою Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 21 квітня 2015 року серії 10ААА № 001553 було встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з професійним захворюванням.

07 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Одеса із заявою про призначення страхової виплати у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Одеса від 15 травня 2015 року № 03/3587 ОСОБА_1 повідомлено, що крім довідки Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 21 квітня 2015 року серії 10ААА № 001553, їй необхідно надати додаткові документи.

Листом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 08 вересня 2015 року № 1152/-Р-08 ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до абзацу 2 частини восьмої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, що набула чинності 01 січня 2015 року, у разі якщо смерть потерпілого, який одержував щомісячні страхові виплати, настала внаслідок ушкодження здоров`я від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, розмір щомісячної страхової виплати особам, які мають на це право, встановлюється виходячи з розміру щомісячної страхової виплати на день смерті потерпілого. Причинний зв`язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Одноразова допомога сім`ї та особам, які перебували на утриманні, у цьому випадку не виплачується. Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованою Міністерством юстиції України 22 червня 2007 року за № 715/13982, передбачено, що право осіб, які перебували на утриманні потерпілого, який одержував щомісячну страхову виплату і пенсію у зв`язку з інвалідністю, настає з дати встановлення МСЕК причинного зв`язку смерті потерпілого з раніше одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Отже, хоча судом встановлено зв`язок смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням у 2014 році відповідно до норм вказаного Закону та Порядку, її право на отримання страхових виплат настало з дати оформлення довідки МСЕК про причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням (з 21 квітня 2015 року). Оскільки розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р місто Кіровськ Донецької області включено в перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, то можливість отримати справу про страхові виплати ОСОБА_2 з окупованої території Донецької та Луганської областей відсутня.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що на час її першого звернення до МСЕК вона мала право на отримання одноразової допомоги в розмірі 295 500 грн, однак не отримала її у зв`язку з неправомірним актом Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 31 липня 2012 року № 11 щодо відсутності причинного зв`язку між смертю її чоловіка та його професійним захворюванням.

Спірні правовідносини на час їх виникнення (складення акта Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 31 липня 2012 року № 11) були врегульовані Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV) та Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 (далі - Порядок № 1266).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 6 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб`єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Об`єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров`я та працездатність.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів.

До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Перелік професійних захворювань за поданням спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади затверджується Кабінетом Міністрів України (частини четверта, п`ята статті 14 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 28 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми складаються із страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого).

Згідно з частинами сьомою, дев`ятою-дванадцятою, чотирнадцятою статті 34 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання розмір одноразової допомоги його сім`ї повинен бути не меншим за п`ятирічну заробітну плату потерпілого і, крім того, не меншим за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого. У разі смерті потерпілого суми страхових виплат особам, які мають на це право, визначаються із середньомісячного заробітку потерпілого за вирахуванням частки, яка припадала на потерпілого та працездатних осіб, що перебували на його утриманні, але не мали права на ці виплати. У разі смерті потерпілого, який одержував страхові виплати і не працював, розмір відшкодування шкоди особам, зазначеним у статті 33 цього Закону, визначається виходячи із суми щомісячних страхових виплат і пенсії, які одержував потерпілий на день його смерті, з відповідним коригуванням щомісячних страхових виплат згідно із статтею 29 цього Закону. Причинний зв`язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Сума страхових виплат кожній особі, яка має на це право, визначається шляхом ділення частини заробітку потерпілого, що припадає на зазначених осіб, на кількість цих осіб. Сума страхових виплат непрацездатним особам, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право, визначається в такому порядку: 1) якщо кошти на утримання стягувалися за рішенням суду, страхові виплати визначаються в сумі, призначеній судом; 2) якщо кошти на утримання не стягувалися в судовому порядку, сума страхової виплати встановлюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків. У разі коли право на страхові виплати мають одночасно непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, і непрацездатні особи, які не перебували на його утриманні, спочатку визначається сума страхових виплат особам, які не перебували на утриманні померлого. Установлена зазначеним особам сума страхових виплат виключається із заробітку годувальника, а потім визначається сума страхових виплат особам, які перебували на утриманні померлого, у порядку, передбаченому абзацами першим та другим цього пункту. Страхові виплати особам, які втратили годувальника, провадяться в повному розмірі без урахування призначеної їм пенсії у разі втрати годувальника та інших доходів. Середньомісячний заробіток для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв`язку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Під час обчислення середньомісячного заробітку враховуються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески. Середньомісячний заробіток, обчислений у порядку, передбаченому частиною десятою цієї статті, береться для визначення розміру одноразової допомоги потерпілому або членам його сім`ї та особам, які перебували на його утриманні, у разі смерті потерпілого. Якщо на час звернення за страховою виплатою документи про заробіток потерпілого до ушкодження здоров`я не збереглися, сума страхової виплати визначається за діючою на час звернення тарифною ставкою (окладом) за професією (посадою) на підприємстві (в галузі), на якому працював потерпілий, або за відповідною тарифною ставкою (окладом) подібної професії (посади), але не менше розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на день виплати. Відсутність документів про заробіток підтверджується довідкою роботодавця або відповідного архіву.

Страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання; особам, які мають право на виплати у зв`язку із смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати. Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а в разі смерті потерпілого - у місячний строк з дня смерті застрахованого особам, які мають на це право (частини перша, друга статті 40 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон № 1105-XIV, в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набув чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до абзацу 2 частини восьмої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі якщо смерть потерпілого, який одержував щомісячні страхові виплати, настала внаслідок ушкодження здоров`я від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, розмір щомісячної страхової виплати особам, які мають на це право, встановлюється виходячи з розміру щомісячної страхової виплати на день смерті потерпілого. Причинний зв`язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Одноразова допомога сім`ї та особам, які перебували на утриманні, у цьому випадку не виплачується.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 01 січня 2015 року одноразова допомога не виплачується сім`ї та особам, що перебували на утриманні особи, яка померла внаслідок професійного захворювання.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 1266 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, цей Порядок визначає правила обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації чи фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників.

Згідно з абзацом 13 пункту 12 Порядку № 1266 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі встановлення причинного зв`язку смерті застрахованої особи з ушкодженням здоров`я відповідно до законодавства середня заробітна плата для призначення суми одноразової допомоги сім`ї обчислюється виходячи з розміру середньої заробітної плати, яка була визначена при останньому перерахунку страхових виплат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку зі смертю її чоловіка, яка настала від професійного захворювання, вона мала право на отримання одноразової допомоги в розмірі 295 500 грн, однак не отримала її внаслідок неправомірного акта Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 31 липня 2012 року. Оскільки Обласна МСЕК № 2 міста Одеси не є юридичною особою, а є структурним підрозділом КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», то позивач просила стягнути з відповідача на свою користь 295 500 грн на відшкодування майнової шкоди та 60 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Встановивши, що акт Обласної МСЕК № 2 міста Одеси від 31 липня 2012 року № 11 було скасовано рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року у справі № 523/2830/14-ц, яке набрало законної сили, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування майнової та моральної шкоди.

Стягуючи з КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» на користь ОСОБА_1 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суди врахували характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивач, і виходили із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не довела наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме факту завдання шкоди, протиправної поведінки, причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», є необґрунтованими та спростовуються рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року у справі № 523/2830/14-ц, з якого вбачається, що Обласна МСЕК № 2 міста Одеси не виконала вимог наказу Міністерства охорони здоров`я України від 15 листопада 2005 року № 606, не залучила представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань за місцем, де ОСОБА_2 отримував страхові виплати, а також не залучила в якості консультантів наукових співробітників, головних спеціалістів різних медичних спеціальностей для надання консультативного висновку, не оглянула медичну карту хворого.

Наведене свідчить про те, що саме внаслідок неправомірних дій Обласної МСЕК № 2 міста Одеси, які полягали в невстановленні причинного зв`язку між смертю ОСОБА_2 та його професійним захворюванням, ОСОБА_1 була позбавлена можливості отримати страхову виплату у вигляді одноразової допомоги.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на оскарження бездіяльності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області щодо непризначення та невиплати їй одноразової допомоги, є безпідставними, оскільки оскарження рішення, дій чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади, в тому числі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, є правом, а не обов`язком особи. Крім того, як було зазначено вище, положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, чинній з 01 січня 2015 року, не передбачено права особи на отримання одноразової страхової виплати у разі смерті члена її сім`ї - потерпілого внаслідок професійного захворювання.

Доводи касаційної скарги про те, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції адміністративного суду, є безпідставними, оскільки в цій справі ОСОБА_1 не заявляла вимог щодо вирішення публічно-правового спору, а просила стягнути з відповідача на її користь відшкодування майнової та моральної шкоди з підстав, передбачених статтями 1166, 1167 ЦК України.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в редакції, чинній на час пред`явлення позову в цій справі, визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України в редакції, чинній на час пред`явлення позову в цій справі, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України в редакції, чинній на час подання позову до суду).

Відповідно до частини другої статті 21 КАС України в редакції, чинній на час пред`явлення позову в цій справі, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4, 19 та 21 КАС України в чинній редакції, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, а також розгляд кількох пов`язаних між собою вимог.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15 (провадження № 11-1106апп19).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що рішення місцевого суду та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» про відшкодування моральної шкоди постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, вказані судові рішення в означеній частині підлягають залишенню без змін.

В позовній заяві ОСОБА_1 навела розрахунок майнової шкоди в розмірі 295 500 грн, посилаючись на те, що страхова виплата у вигляді одноразової допомоги мала бути обчислена відповідно до положень статті 1197 ЦК України, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої статтею 22 Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік», за п`ять років згідно з частиною сьомою статті 34 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України..

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, законодавство про страхування від нещасного випадку складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про охорону праці» та інших нормативно-правових актів.

Правове регулювання страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання за своїм завданням та сферою дії є дещо відмінним від правового регулювання цивільно-правових відносин у цілому.

Це підтверджується тим, що згідно з частиною другою статті 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Частиною першою статті 34 Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Водночас відповідно до частини першої статті 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

За таких обставин до спірних правовідносин слід застосувати норми статті 34 Закону № 1105-XIV як спеціального, без субсидіарного (додаткового) застосування правила, наведеного в абзаці другому частини першої статті 1197 ЦК України.

Така правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 25 листопада 2014 року у справі № 21-503а14 та Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 22 травня 2018 року у справі №180/500/13-а (адміністративне провадження №К/9901/1480/18).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, десятої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного випливає, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

В апеляційній скарзі КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» посилалася, зокрема на те, що наведений позивачем розрахунок майнової шкоди є неправильним, так як шкода обчислена в більшому розмірі, ніж передбачено законом.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду про стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування майнової шкоди 295 000 грн, апеляційний суд виходив з обґрунтованості цих вимог, однак не перевірив належним чином наведений позивачем розрахунок шкоди, з якими погодився суд першої інстанції.

Верховний Суд виходить з того, що посилання позивача на статтю 1197 ЦК України як на правову підставу визначення розміру страхової виплати у вигляді одноразової допомоги у зв`язку зі смертю її чоловіка, яка настала від професійного захворювання, є помилковим, оскільки у спірних правовідносинах розмір такої виплати підлягав обчисленню відповідно до вищенаведених положень Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV та Порядку № 1266, а саме - виходячи з розміру середньої заробітної плати ОСОБА_2 , яка була визначена при останньому перерахунку страхових виплат.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку -розрахунок майнової шкоди), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив правильності встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не дослідив належним чином зібраних доказів, не спростував доводів відповідача щодо неправильності наведеного позивачем розрахунку майнової шкоди, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування майнової шкоди не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд. Верховним Судом взято до уваги, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальних законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховним Судом враховано тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, перевірити наданий позивачем розрахунок завданої йому матеріальної шкоди на предмет правильності та законності, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування майнової шкоди скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов