Ухвала

17 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 653/4445/18

провадження № 61-18638ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 16 січня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Генічеської міської ради, ОСОБА_3 про скасування рішень органу місцевого самоврядування про відсутність можливості погодження меж земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили визнати незаконним та скасувати: акт комісії виконкому Генічеської міської ради Херсонської області від 10 грудня 2018 року про встановлення факту відсутності можливості погодження меж земельної ділянки комунальної власності ОСОБА_3 ; рішення ХХХІХ сесії VІІ скликання Генічеської міської ради Херсонської області від 20 грудня 2018 року про затвердження акта щодо встановлення факту відсутності можливості погодження меж земельної ділянки комунальної власності ОСОБА_3 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мотивовано тим, що вони із ОСОБА_3 є суміжними землекористувачами та між якими існує спір через порушення відповідачем межі на проїзді загального користування. 20 липня 2018 року комісією виконкому Генічеської міської ради Херсонської області складено акт обстеження земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , яким встановлено, що частина земельної ділянки загального користування (проїзд) орієнтовною площею 18 кв. м неправомірно використовується ОСОБА_3 . Однак, незважаючи на це, рішенням сесії Генічеської міської ради Херсонської області від 20 грудня 2018 року за зверненням ОСОБА_3 затверджено акт комісії виконкому Генічеської міської ради Херсонської області від 10 грудня 2018 року про встановлення факту відсутності можливості погодження меж земельної ділянки комунальної власності ОСОБА_3 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано факт відсутності можливості погодити межі земельної ділянки в суміжних землевласників за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, Генічеська міська рада Херсонської області склала два акти обстеження з протилежними висновками, які порушують законі права та інтереси позивачів.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 16 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 16 січня 2020 року - без змін.

10 грудня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 16 січня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є скасування рішень органу місцевого самоврядування про відсутність можливості погодження меж земельної ділянки.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Херсонського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявників про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 16 січня 2020 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 16 січня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Генічеської міської ради, ОСОБА_3 про скасування рішень органу місцевого самоврядування про відсутність можливості погодження меж земельної ділянки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

В. О. Кузнєцов