ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 361/3156/15-ц

провадження № 61-18372св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , який діє на підставі доручення в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2016 року в складі судді Сердинського В. С. та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року в складі колегії суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та просила виділити їй і відповідачеві в приватну власність по 5/100 частин об`єкта незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, на який він розташований, площею 0,1978 га, кадастровий номер :01:029:0001 (далі - об`єкт незавершеного будівництва, земельна ділянка).

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 27 серпня 1995 року до 19 жовтня 2012 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому 25 грудня 2010 року за спільні кошти на підставі договорів купівлі-продажу придбали 10/100 часток об`єкта незавершеного будівництва, вартість яких становить 126 000 грн, і 10/100 часток земельної ділянки, вартість яких становить 34 000 грн.

На час придбання майна готовність об`єкта недобудованого будівництва становила 71 %, про що зазначено в договорі купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва.

Позивач указувала, що з моменту придбання об`єкта незавершеного будівництва до моменту заселення в січні 2012 року подружжя за спільні кошти здійснило будівельно-ремонтні роботи на вказаному об`єкті з метою благоустрою спільного майна, внаслідок чого відсоток готовності об`єкта незавершеного будівництва суттєво зріс.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2016 року позов задоволено:

- визнано 10/100 частин об`єкта незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і 10/100 земельної ділянки, яка розташована по за вказаною адресою, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

- виділено в приватну власність ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по Ѕ ідеальної частки 10/100 часток указаного об`єкта незавершеного будівництва вартістю 325 681,5 грн та по Ѕ частині 10/100 часток земельної ділянки, на якій він розташований, вартістю 77 163 грн.

Суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі та за їх спільною згодою, а відповідач не довів у встановленому законом порядку, що спірне майно він придбав і ремонтував за власні кошти.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, рішення апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних доказів дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовів, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2017 року представник відповідача подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року дана справа призначена до судового розгляду.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди в даній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року в задоволенні заяви про затвердження мирової угоди відмовлено.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та прийняти рішення про відмову в задоволенні позову.

Указує, що спірне майно придбане ним за власні кошти, а тому не є спільною власністю подружжя.

Заперечення на касаційну скаргу

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на дану касаційну скаргу, в якому просила залишити його без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 27 серпня 1995 року до 19 жовтня 2012 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

25 грудня 2010 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 з іншої сторони укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого у власність ОСОБА_2 . ОСОБА_5 , ОСОБА_6 переходить по 10/100 часток указаної ділянки, у власність ОСОБА_8 - 14/100 часток, а у власність ОСОБА_4 - 46/100 часток.

25 грудня 2010 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 з іншої сторони укладений договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, а саме житлового будинку, відповідно до умов якого у власність ОСОБА_2 . ОСОБА_5 , ОСОБА_6 переходить по 10/100 часток указаного об`єкта, у власність ОСОБА_8 - 14/100 часток, а у власність ОСОБА_4 - 46/100 часток.

Згідно з указаними договорами ОСОБА_2 придбав 10/100 часток об`єкта незавершеного будівництва, вартість яких становить 126 000 грн, вартість 10/100 часток земельної ділянки - 34 000 грн, загальна вартість майна - 160 000 грн.

Указані договори укладені ОСОБА_2 зі згоди ОСОБА_1 , посвідченої нотаріусом у встановленому законом порядку.

Відповідно до висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 26 січня 2016 року № 1589 ринкова вартість 10/100 часток об`єкта незавершеного будівництва становить 651 363 грн, ринкова вартість 10/100 часток земельної ділянки - 154 326 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Установивши, що об`єкт незавершеного будівництва придбаний подружжям під час перебування в шлюбі за спільні кошти, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток.

Аналогічна позиція щодо застосування норм матеріального права викладена в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 і, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в спарві № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18).

Звертаючися в суд із даним позовом, ОСОБА_1 просила виділити їй та ОСОБА_2 в приватну власність по Ѕ майна, яке є спільною власністю подружжя.

У разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що правовідносини сторін регулюються нормою статті 364 ЦК України.

У частині другій статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 цього Кодексу).

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13.

Суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували, чи може бути кожному зі співвласників виділено відокремлену частину будинку із самостійним входом або чи є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності, та дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про виділення частки у спільній сумісній власності подружжя.

Ураховуючи викладене, наявні передбачені ЦПК України правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , який діє на підставі доручення в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

І. О. Дундар

М. М. Русинчук