Постанова

Іменем України

23 січня 2020 року

м. Київ

справа № 355/1214/16-ц

провадження № 61-25331св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайовича

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року у складі судді Литвиненко О. Л. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє» (далі - ТОВ «ФК «Рантьє»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О. М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис від 05 серпня 2016 року № 556 про стягнення з ОСОБА_1 на користь

ТОВ «ФК «Рантьє» заборгованості у сумі 66 480,07 грн не підлягає виконанню, у зв`язку з тим, що нотаріусом не перевірено факту безспірності заборгованості та не повідомлено про наміри вчинення нотаріальних дій. Крім того позивач посилається на те, що одержувачем платежу у виконавчому написі є публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), а не ТОВ «ФК «Рантьє» згідно договору факторингу від 30 вересня 2015 року № 30/09-1.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 08 грудня

2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. від 05 серпня 2016 року № 556, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Рантьє» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 551,21 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову, оскільки під час вчинення виконавчого напису нотаріусом не було дотримано норми частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Рантьє» відхилено.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхилюючи апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Рантьє», апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

У квітні 2017 року ТОВ «ФК «Рантьє» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог

відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що нотаріусом було дотримано умови вчинення виконавчих написів, оскільки ним було подано всі необхідні документи на підтвердження безспірності заборгованості позивача.

Заявник також зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, судами було взято до уваги невідповідність сум зазначених у довідках-розрахунках заборгованості за кредитним договором від 15 січня 2014 року № Р.20.179.71541, від 30 вересня 2015 року (65 180,07 грн) та від 26 травня 2016 року (65 179,42 грн), які були подані позивачем. Однак це не відповідає дійсності, що скаржник підтвердив відповідними документами, яким суди не надали жодної оцінки.

Доводи інших учасників справи:

У червні 2017 року ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подано заперечення, у якому просить касаційну скаргу ТОВ «ФК «Рантьє» відхилити, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Баришівського районного суду Київської області.

У червні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у заперечені на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішення чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, що переглядається судами встановлено, що 15 січня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Р.20.179.71541, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби у сумі 43 319,00 грн.

30 вересня 2015 року між ТОВ «ФК «Рантьє» та ПАТ «Ідея Банк» укладено договір факторингу № 30/09-1, за умовами якого банк відступив, а факторингова компанія набула право грошової вимоги за кредитним договором від 15 січня 2014 року № Р.20.179.71541.

26 травня 2016 року ТОВ «ФК «Рантьє» надіслало позивачу письмову вимогу

№ Р.20.179.71541, де вказано, що станом на 26 травня 2016 року у позивача існує заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 65 180,07 грн, з яких:

42 647,93 грн - заборгованість за тілом кредиту; 22 532,14 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями.

ТОВ «ФК «Рантьє» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про вчинення виконавчого напису, до якої були долучені: копія кредитного договору від 15 січня 2014 року № Р.20.179.71541; виписки з рахунку боржника станом на 26 травня 2016 року та 21 липня 2016 року; довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором від 15 січня

2014 року № Р.20.1790.71541; реєстр відправлень ДП «Укрпошта» вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань від 26 травня 2016 року та повідомлення про відступлення права вимоги; вимога про усунення порушення кредитних зобов`язань від 26 травня 2016 року; довідка про ненадходження платежів станом на 21 липня 2016 року; копія повідомлення ТОВ «ФК «Рантьє» про відступлення права вимоги.

05 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. вчинено виконавчий напис за № 556, згідно з яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Рантьє» заборгованість у сумі 66 480,07 грн, з яких: 42 647,93 грн - заборгованість за тілом кредиту; 22 532,14 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями; 1 300,00 грн - плата за вчинення виконавчого напису.

Постановою заступника начальника Баришівського районного відділу державної виконавчої служби від 19 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження

№ 52274742 про примусове виконання виконавчого напису від 05 серпня

2016 року за № 556.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що під час вчинення виконавчого напису нотаріусом не перевірено відсутність безспірності заборгованості.

Проте колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з висновком апеляційного суду, оскільки такий зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення необґрунтованого судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак апеляційним судом зазначені вимоги закону дотримано не було.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 ( далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Згідно зі статтею 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до якої, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктами 2.1 та 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Крім того, підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Так, відповідно до пункту 2 Переліку, для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Тобто, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Зі свого боку, суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення місцевого суду про задоволення позовних вимог не перевірив належним чином аргументи апеляційної скарги, та відхиливши апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Рантьє», обмежився лише констатацією вимог законодавства.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 137/1666/16-ц (касаційне провадження № 14-84цс19).

Апеляційним судом не надано жодної оцінки, поданим документам на підтвердження безспірності заборгованості, не перевірено факту надання стягувачем нотаріусу всіх необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості та їх відповідність вищезазначеним вимогам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги:

Відповідно до пунктів 1-3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені цим судом.

Верховний Суд переглядає справи виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України, і не має можливості встановлювати обставини, які не були встановлені в рішенні. Оскільки зазначені помилки допущені судом апеляційної інстанції, то справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, постанова апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 258, 259, 400, 402-404, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє», задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконання передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило