Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 607/12919/19

провадження № 61-20548св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2019 року у складі судді Грицай К. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік С. В., про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка С. В. про реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , скасування запису про право власності від 16 квітня 2019 року за № 31231994 та поновлення відомостей у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про зазначений об`єкт нерухомого майна, що передували скасованим записам.

На обґрунтування позову посилалася на те, що оскаржуваним рішенням державного реєстратора, на підставі іпотечного договору від 06 березня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , право вимоги за яким відступлено ПАТ «Альфа-Банк», задоволено вимоги іпотекодержателя шляхом державної реєстрації за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно. Спірна квартира є предметом іпотеки, якою забезпечено виконання кредитних зобов`язань у іноземній валюті, є її єдиним місцем проживання, загальна площа не перевищує 140 кв. м, а тому відповідно до Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) право власності на спірну квартиру за відповідачем зареєстровано з порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2019 року позов задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18 квітня 2019 року, індексний номер: 46526525, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-банк». Скасовано реєстраційний запис державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка С. В. про право власності від 16 квітня 2019 року за № 31231994 на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк». Поновлено відомості у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира підпадає під дію Закону № 1304-VII, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, є її єдиним житлом, а загальна площа не перевищує 140 кв. м.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази щодо належного вручення ОСОБА_1 направленого банком повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 19 листопада 2018 року. Перехід права власності до банку на майно, яка є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, відбувся всупереч положенням Закону № 1304-VIIбез згоди власника такого майна і яке є єдиним житлом для позивача та її родини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У листопаді 2019 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково зазначив, що ОСОБА_1 належним чином не була повідомлена про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки повідомлення банк надіслав лише на одну адресу і воно повернулося з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У матеріалах справи наявні докази про направлення позивачу повідомлення на дві адреси позивача, а тому банк вжив усіх заходів для повідомлення боржника. Суди не звернули уваги на те, що пунктом 12.3.1 кредитного договору сторони погодили порядок оскарження рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки лише у випадку, якщо іпотекодавець доведе, що повністю виконав основне зобов`язання. Проте позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження виконання зобов`язання у повному обсязі. Суди помилково послалися на Закон № 1304-VII, оскільки позивач добровільно підписала іпотечне застереження, а тому не було примусового стягнення на предмет іпотеки. Крім того, позивач обрала неналежний спосіб захисту. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 16 січня 2019 року справі № 755/9555/18, а також Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2018 року № 925/1265/16, належним способом захисту є скасування запису про проведену державну реєстрацію, а не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що06 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк`та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 1901/0308/71-022.

Відповідно до умов пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 56 500 дол. США на строк з 06 березня 2008 року до 06 березня 2038 року включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Зазначена сума кредиту дорівнює еквіваленту 166 650 грн за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладення цього договору.

Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з метою придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 52,5 кв. м. Позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 щомісяця, через касу банку згідно з додатком № 1, що є невід`ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором згідно з пунктом 3.1.

Згідно з пунктом 6.1.3 договору, у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за цим договором, у тому числі у випадку невиконання позичальником умов пункту 3.8 та/або 3.9 та/або 6.1.2 цього договору, банк має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом за власним вибором банку, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріусу, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов іпотечного договору.

На забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором 06 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір.

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_1 (іпотекодавець) передала у іпотеку двокімнатну квартиру загальною площею 52,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н. А. 06 березня 2008 року за реєстровим № 1895.

06 березня 2008 року приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Білецька Н. А. зареєструвала заборону відчуження спірної квартири на підставі іпотечного договору від 06 березня 2008 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за зазначеним кредитним договором.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за зазначеним кредитним договором. Таким чином, у зобов`язанні за кредитним договором змінився кредитор та усі права кредитора за кредитним договором перейшли до ПАТ «Альфа-Банк».

10 листопада 2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 06 березня 2008 року,№ 1901/0308/71-022, відповідно до умов якого погоджено порядок сплати відсотків основного боргу у розмірі поточного платежу за кредитним договором на період з 10 листопада 2015 року до 10 листопада 2015 року включно.

Оскільки ОСОБА_1 не виконувала взятих на себе зобов`язань і у строки, зазначені у договорах, не повертала кредитні кошти, це призвело до утворення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого АТ «Альфа-Банк» направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 19 листопада 2018 року № 1901/0308/71-022, згідно з яким борг становив 53 966,27 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 01 листопада 2018 року становить 1 517 468,47 грн.

На замовлення АТ «Альфа-Банк» 25 лютого 2019 року оцінювач ОСОБА_4 провів оцінку спірного нерухомого майна, вартість якого визначив у сумі 670 840 грн.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 16 квітня 2019 року державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік С. В. оформив право власності за АТ «Альфа-Банк» (запис про право власності № 31231994) на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,5 кв. м, на підставі іпотечного договору від 06 березня 2008 року.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Згідно з частиною першою статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями частини першої статті 37 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону № 898-IV (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки), передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Суд апеляційної інстанцій встановив, що у матеріалах справи відсутні докази про вручення боржнику рекомендованого відправлення з повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки поштове повідомлення було повернуто за зворотною адресою з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VIIпередбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, згідно із Законом № 898-IV договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VIIввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що на спірну квартиру, яка використовується як місце постійного проживання позивача та є предметом іпотеки на забезпечення вимог кредитного договору від 06 березня 2008 року № 1901/0308/71-022, укладеного в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем, у зв`язку із дією Закону № 1304-VII.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо безумовного права іподекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки виходячи зі змісту договору іпотеки незалежно від претензій іпотекодавця, оскільки рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене лише у випадку доведеності факту повного виконання своїх зобов`язань боржником за кредитним договором, ґрунтуються на власному помилковому тлумаченні закону.

Доводи касаційної скарги про те, що банк надсилав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки на дві відомі адреси місця проживання позивача, стосуються переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім того, за встановлених судами обставин неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на норми Закону № 1304-VII, отримання чи неотримання іпотекодавцем відповідного повідомлення, правового значення у спірному випадку немає.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач обрав неефективний спосіб захисту. Позовна заява у цій справі містить як вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, так і вимогу про скасування реєстраційного запису державного реєстратора про право власності на спірне майна.

Згідно із Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV(у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Як наголошував Європейський суд з прав людини у справах «Sutyazhnik v. Russia» від 29 липня 2009 року, «Esertas v. Lithuania» від 31 травня 2012 року, у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний