ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 464/3874/17

провадження № 61-15722св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Шелінська Юлія Андріївна,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Ганущин Мирослави Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2018 року в складі колегії суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

01 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою, в якій просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Шелінської Ю. А. від 24 жовтня 2016 року про стягнення з нього 431 801,33 грн виконавчого збору.

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_1 зазначав, що він є боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 464/11058/13-ц, виданого Сихівським районним судом м. Львова 01 жовтня 2014 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 4 318 013,31 грн заборгованості за кредитним договором.

У межах виконавчого провадження № 45521598, відкритого 19 листопада 2014 року на підставі первинної заяви стягувача, постановою державного виконавця від 15 грудня 2014 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 431 801,33 грн виконавчого збору.

24 жовтня 2016 року державний виконавець повторно прийняв постанову про стягнення 431 801,33 грн виконавчого збору.

Скаржник уважав, що повторне стягнення з нього виконавчого збору є незаконним.

Указував, що державний виконавець при вирішенні питання про стягнення виконавчого збору мав керуватися Законом України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», оскільки він був чинним на момент здійснення виконавчих дій по цьому виконавчому провадженні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року скаргу задоволено, скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 24 жовтня 2016 року ВП № 48388641 про стягнення з ОСОБА_1 431 801,33 грн виконавчого збору.

Суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець вийшов за межі повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», а тому наявні правові підстави для задоволення скарги.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області задоволено, ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні скарги відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що постанова від 15 грудня 2014 року про стягнення виконавчого збору боржником не виконана, а тому державний виконавець, повторно приймаючи 24 жовтня 2016 року постанову про стягнення виконавчого збору, діяв із дотриманням вимог Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

02 березня 2018 року адвокат Ганущин М. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначене судове рішення.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року дана справа призначена до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що висновки судів про наявність правових підстав повторного стягнення виконавчого збору є безпіставними, оскільки відповідна постанова прийнята державним виконавцем із порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відзив на касаційну скаргу

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на дану касаційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на примусовому виконанні в відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області знаходився виконавчий лист №464/11058/13-ц, виданий Сихівським районним судом м. Львова 01 жовтня 2014 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 4 318 013, 31 грн заборгованості за кредитним договором.

Постановою державного виконавця від 19 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 48388641 із примусового виконання вказаного рішення суду щодо боржника ОСОБА_1

15 грудня 2014 року державний виконавець прийняв постанову про стягнення з ОСОБА_1 431 801,33 грн виконавчого збору.

Постановою державного виконавця від 24 квітня 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачеві без виконання на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження».

Постанова про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження для її виконання не виділялась та не виконувалась, оскільки виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа не було закінчене.

Зобов`язання за виконавчим листом виконане ОСОБА_1 після відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій з примусового виконання цього виконавчого листа, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження та заявою стягувача від 28 вересня 2016 року та визнається стороною заявника, а тому постановою державного виконавця Шелінської Ю.А. від 24 жовтня 2016 року з ОСОБА_1 стягнуто 431 801, 33 грн виконавчого збору відповідно до вимог частин першої, другої, дев`ятої статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження», чинного з 05 жовтня 2016 року.

Постановою державного виконавця від 24 жовтня 2016 року виконавче провадження № 48388641 з примусового виконання виконавчого листа №464/11058/13-ц закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в указаній редакції в зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим листом.

Постанову від 24 жовтня 2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору виділено в окреме виконавче провадження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження».

Тобто постанова від 24 жовтня 2016 року прийнята державним виконавцем після набрання чинності зазначеним Законом.

На спірні правовідносини поширюється саме Закон України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» (далі - Закон), згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 766/740/17-ц (провадження №14-664цс18), від 06 червня 2018 року в справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) і від 28 листопада 2018 року в справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18).

Висновок судів першої та апеляційної інстанції про наявність правових підстав для розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства не ґрунтується на нормах процесуального права.

Ураховуючи викладене, наявні передбачені частиною другою статті 414 ЦПК України правові підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та закриття провадження в справі, оскільки розгляд спорів даної категорії здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката Ганущин Мирослави Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 рокута постанову апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2018 року скасувати.

Провадження в справі № 464/3874/17 за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про стягнення виконавчого збору закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд його справи належить до юрисдикції адміністративного суду.

Із моменту прийняття постанови ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року та постанова апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2018 року втрачають законну силу.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженнюне підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

І. О. Дундар

М. М. Русинчук