Номер провадження: 22-ц/813/1879/20
Номер справи місцевого суду: 520/4122/17
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/4122/17

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Пучкової І.М. о 13 годині 50 хвилин 19 липня 2018 року,

встановив:

У квітні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеса з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір дарування укладений 13.10.2008 р. між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, за яким ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з п`яти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 100,0 кв.м., в тому числі житловою площею 63,1 кв.м..

Позивач обґрунтовує свої позивні вимоги тим, що 09.11.1996 р. він уклав шлюб з ОСОБА_2 .. На підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2008 року став власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . У вересні 2009 р. у відношенні нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України, санкція якої передбачала конфіскацію майна. Для виведення майна з-під конфіскації, позивач за пропозицією відповідачки уклав 13.10.2008 року договір дарування, яким подарував ОСОБА_2 Ѕ частку квартири. В подальшому в кримінальному провадженні його дії було перекваліфіковано. Покарання за новим звинуваченням вже не передбачало конфіскацію майна. ОСОБА_1 залишився проживати у вказаній квартирі. В сім`ї були гарні стосунки, питання повернення йому частки квартири у власність не поставало. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року, за позовом ОСОБА_2 , розірвано шлюб сторін. Однак, відносини деякий час залишалися дружніми. З травня 2015 р. стосунки погіршились. ОСОБА_2 почала казати про відсутність у позивача права власності на квартиру та проживання в ній, має намір виселити його з квартири.

Отже, позивач вказує на те, що оспорюваний правочин не був направлений на уникнення можливої конфіскації майна (а. с. 1 - 4, а. с. 32 - 35).

ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_4 у судовому засіданні суду першої інстанції підтримали доводи та вимоги позову.

Представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 у судовому засіданні суду першої інстанції проти позову заперечувала. Просила вимоги позову залишити без задоволення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 р. у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що зміст договору дарування не суперечить вимогам чинного законодавства, або інтересам держави, суспільства та його моральним засадам. Договір укладено особами, які на час вчинення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, спірний договір відповідає вимогам статей ЦК України та спрямований на реальне настання правових наслідків та виконувався сторонами. Судом не встановлено, а позивачем не доведено факту навмисного введення його в оману відповідачкою та замовчування обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину, а також наявності безпосереднього зв`язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору дарування. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним (а. с. 156 - 158 зворотна сторона).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушення норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що договір дарування був укладений під дією тяжких обставин, тобто в період коли проти нього порушили кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України, санкція якої передбачала конфіскацію майна.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Головко І.В. у судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Гудкова Н.Ф. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Бєлогуб М.В. у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просила залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, вважає, що вказаних висновків про відмову в задоволені позову суд дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального (ст. ст. 233, 717 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

09 листопада 1996 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , про що в книзі реєстрації шлюбів було складено актовий запис № 623, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим повторно 12 жовтня 2006 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси.

В період вказаного шлюбу у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 .

Перебуваючи в шлюбі, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2008 року придбали в рівних частках у гр. ОСОБА_7 5 - кімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Цей правочин було посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1241.

29 вересня 2008 року слідчим по особливо важливим справам прокуратури Одеської області було винесено постанову про порушення кримінальної справи №70 щодо ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 Кримінального кодексу України, а також за ознаками злочину передбаченого ст. ст. 15 ч. 2, 368 ч. 2 Кримінального кодексу України.

Частиною 2 статті 368 КК України (в редакції, чинній на 2008 рік) передбачалось, що одержання хабарю у великому розмірі або службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням хабарю - карається позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Постановою слідчого по особливо важливим справам прокуратури Одеської області від 26.09.2011 року було дії було перекваліфіковано на ч. 2 ст. 368 КК України у кримінальній справі № 70 та порушено щодо ОСОБА_1 кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого на ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 07.04.2014 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, і призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. ОСОБА_1 від призначеного кримінального показання за вчинення злочину, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, звільнено на підставі ст. 49 ч. 1 п. 2 КК України в зв`язку зі спливу строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Позивач зазначає, що з метою уникнення конфіскації Ѕ частини спірної квартири він та його дружина на сімейній нараді вирішили переоформити належну йому частку квартири на відповідачку.

У зв`язку з чим, 13 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував, а гр. ОСОБА_2 прийняла в дар Ѕ частину ізольованої квартири під АДРЕСА_1 та складається в цілому з п`яти житлових кімнат і підсобних приміщень, загальною площею - 100 кв. м., в тому числі, житловою площею - 63,1 кв. м..

Згодом подружні стосунки між сторонами не склались, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було розірвано.

Позивач у судовому засіданні повідомив про те, що він до цього часу проживає в спірній квартирі, має свою власну кімнату користується нею, так як іншого житла не має.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосунки вкрай погіршились, в результаті чого 08.02.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про визнання договорів дарування удаваними, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним визнання права власності, а 25.07.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, набутого з ОСОБА_1 ..

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2015 року (справа № 520/2946/13-ц) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності задоволено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.07.2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року частково скасовано, ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування; квартири АДРЕСА_3 , укладеного 19.06.2008 року на користь ОСОБА_9 ; квартири АДРЕСА_4 , укладеного 14.07.2008 року на користь ОСОБА_10 .. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 14.07.2008 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з однієї сторони і ОСОБА_7 з другої сторони. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузову НОМЕР_4 , зареєстрований на ОСОБА_1 .. Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право спільної часткової власності (по 1/2 частині) на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузову НОМЕР_4 , зареєстрований на ОСОБА_1 .. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року залишено без змін.

21.07.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним зазначеного договору дарування від 13 жовтня 2008 року з підстав фіктивності.

Рішенням Київського районного суду від 04.07.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування укладений 13 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_2 прийняла у дар 1/2 частину квартири під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з п`яти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 100 кв.м., в тому числі житловою площею 63,1 кв.м., повернувши цю Ѕ частину квартири у власність ОСОБА_1 ..

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.10.2016 року рішення Київського районного суду від 04.07.2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання договору дарування недійсним.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 3 ЦПК України (діючого на момент подання вказаного позову) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України (діючого на момент подання вказаного позову) передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України (у редакції чинній зокрема на момент вчинення спірного правочину) правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України (у редакції чинній зокрема на момент вчинення спірного правочину) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (у редакції чинній зокрема на момент вчинення спірного правочину), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України (у редакції чинній зокрема на момент вчинення спірного правочину) не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16.

Крім того у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2766цс16 зроблено висновок про те, що правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України (у редакції чинній зокрема на момент вчинення спірного правочину), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Стаття 233 ЦК України (у редакції чинній зокрема на момент вчинення спірного правочину) не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Суд першої інстанції на вищевказане не звернув уваги. Відмов у задоволенні позову з тих підстав, що не було доведено введення позивача в оману. Разом з тим, суд не звернув увагу, що у позові позивач вказує на збіг тяжких обставин. Колегія суддів також приймає до уваги, що як у суді першої інстанції, так і у апеляційному суді сторона відповідачки визнавала обставини щодо настання можливої конфіскації, укладання договору дарування з метою уникнення конфіскації майна. За таких обставин, волевиявлення позивача щодо дарування належної йому Ѕ частини квартири відповідачці не було спрямоване на безвідплатне і добровільне дарування частини квартири, а на уникнення наслідків, пов`язаних з конфіскацією майна. Вказане свідчить про дефект волі щодо відчуження майна, зокрема, його дарування. Таким чином, учинення договору дарування під впливом тяжкої обставини знайшло своє підтвердження.

Щодо застосування строків позовної давності за заявою відповідачки колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як вказувалося вище ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з позовом про визнання договору дарування з інших підстав.

Відповідно до наявних у справі рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 08.07.2015 року ухвалених під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя (позов ОСОБА_1 подано у березні 2013 року, остаточне рішення ухвалено апеляційним судом Одеської області - 08.07.2015 року) у даній справі не було зроблено заяву про застосування строку позовної давності. Таким чином, відбулося переривання строку позовної давності. Позивач по даній справі не пропустив строку звернення до суду.

Ураховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги щодо недійсності спірного правочину через те, що договір дарування вчинено ним під впливом тяжкої обставини, а саме через те, що порушення кримінальної справи стосовно апелянта мало наслідком вчинення спірного правочину і метою вчинення цього правочину було - збереження нерухомого майна, яке знаходилось під загрозою конфіскації (загроза втратити житло), є обґрунтованими та такими, які знаходять своє відображення у матеріалах справи.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про недійсність спірного договору дарування з огляду на те, що спірний правочин вчинено ОСОБА_1 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, та характеризується тим, що хоча позивачем вчинено спірний правочин добровільно, він усвідомлював свої дії, але був вимушений це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про задоволення вказаного позову за вищезазначеного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 липня 2018 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений 13 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, яким ОСОБА_2 прийняла у дар нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна: 19473559, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 січня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе