Єдиний унікальний номер 725/4529/20
Номер провадження 2/725/784/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2020 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

за участю секретаря: Майстрюк В.О.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача Бацей Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом до відповідача про стягнення моральної шкоди.

Вказувала, що 24.06.2016 р. постановлено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ, відповідно до якого позовні вимоги АТ КБ « ПриватБанку» про стягнення боргу за кредитним договором до відповідача ОСОБА_2 задоволено частково, а в частині стягнення відносно ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі, яке залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Зазначила, що виходячи з мотивації вищевказаного рішення суду, встановлено, що банк звертаючись до суду подав позов як до поручителя, відповідно до договору поруки, однак, як було встановлено судом позивач такий договір не укладала і не підписувала, відтак він є нікчемним і підробленим документом, що підтверджується висновком експерта №29/1.1/327 від 20.07.2017 року. Про даний факт було повідомлено правоохоронні органи та на даний час слідство триває.

Вважає, що звертаючись із позовом АТ КБ «Приватбанк», завідомо знаючи, що викладені факти та обставини у позовній заяві не відповідають дійсності, називає ОСОБА_3 солідарним боржником та виставляє у фальшивому світлі, описує відомості, які не відповідають дійсності, тим самим порушує честь та гідність та ділову репутацію.

Просить стягнути мінімальну на її думку моральну шкоду з відповідача на її користь у розмірі 50 000 гривень.

У поданому відзиві представник позивача вказував, що рішенням суду від 2012 року позов банку задоволено частково, борг стягнуто тільки з основного позичальника ОСОБА_2 в частині стягнення з поручителя відмовлено. Станом на час подачі позову жодних даних чи доказів, які б свідчили про те, що договір поруки не підписувала особисто ОСОБА_1 у банку та в суді були відсутніми. Крім того, позивач не вказує та не надає доказів того, що у період отримання кредиту ОСОБА_2 позивач губила паспорт та довідку про присвоєння ідентифікаційного коду. Окрім того, зазначила що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень, не підтверджується належними та допустимими доказами її спричинення, а також не містить розрахунку з якого виходив позивач при визначенні її розміру. Просила в задоволенні позову відмовити.

Позивач в судовому засіданніпросила задовольнити позовні вимоги, в обґрунтування позову зазначила, що понесла відповідні моральністраждання, у звязку з необхідністю в судовому порядку спростовувти наявності у неї боргу перед АТ КБ "Приватбанк".

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази дійшов до наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість,достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2012 року по цивільній справі №2/202/9424/2012 за позовною заявою Публічного акціонертого товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2016 року по цивільній справі №202/36424/13-ц провадження в справі в частині позовних вимог, які стосуються ОСОБА_1 відмовлено. (а. с. 29-32).

Судом враховано, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (ст.201 ЦК).

Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

Згідно з ч.1, п.4 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи.

В пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно з п.5 даної постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Поняття «моральна шкода» визначено в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, де в п.3 постанови визначено, що під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Позивач не довела ті обставини, на які посилається в позові, а саме, що банк звертаючись із позовом про стягнення заборгованості, як до солідарного боржника, тобто поручителя, завідомо знав про те, що позивач не підписувала договір поруки та що викладені факти у позовній заяві не відповідають дійсності.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач не вказала та не довела в судовому засіданні конкретних обставин, зокрема зміну стану здоров`я, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 211, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст. 16, 23, 1167 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька