Дата документу 16.12.2020 Справа № 317/3815/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/3815/19 Головуючий у 1 інстанції: Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/807/2654/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Запорізького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Запорізький районний відділ Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Запорізький районний відділ Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області.

В обґрунтування вимог зазначив, що він є уродженцем м. Іолтань Марийської області (Туркменістан). Деякий час проживав в Якутії.

Рішенням Усть-Майського улусного суду Республіки Саха (Якутія) від 03 серпня 2000 року за заявою його колишньої дружини ОСОБА_2 його було визнано безвісно відсутнім.

Він не набував громадянства Російської Федерації та Туркменістану.

На початку 1991 року він приїхав на територію України та з цього часу постійно проживає у смт. Кушугум Запорізького району Запорізької області по провулку Зразковому.

Станом на 24 серпня 1991 року, тобто на момент проголошення незалежності України, він мав паспорт громадянина СРСР. Своєчасно не оформив паспорт громадянина України через складну ситуацію в країні та в житті. Однак часто виїжджав на територію сусідніх колишніх радянських республік.

Встановлення факту проживання на території України на момент 24 серпня 1991 року є необхідним для підтвердження його належності до громадянства України та отримання паспорту громадянина України. Відсутність підтвердженого громадянства та паспорту громадянина України перешкоджає йому реалізовувати свої права як людини і громадянина, а саме реєструвати у встановленому порядку шлюб, набувати право власності, вільно та на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, сплачувати податки, отримати страховий стаж для отримання пенсійного забезпечення тощо.

На підставі зазначеного просив встановити факт, що він постійно проживає на території України з 20 січня 1991 року і по час звернення до суду, в тому числі, станом на 24 серпня 1991 року, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року заяву задоволено.

Встановлено факт того, що ОСОБА_1 постійно проживає на території України з 20 січня 1991 року і по теперішній час, в тому числі станом на 24 серпня 1991 року, за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізький районний сектор Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що заявник з 29 грудня 1989 року по 10 жовтня 1991 року був зареєстрований не в Україні, а в Якутській АРСР, заявником не надано належних доказів його проживання на території України на законних підставах, просило скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні заяви.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходів з достатності доказів, що підтверджують факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 . Усть-Майським в/м ВВС Усть-Майського райвиконкому Якутської-Саха ССР 05 січня 1991 року виданий паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 (а.с.17-19).

Згідно з копією паспорта ОСОБА_1 з 29 грудня 1989 року по 10 жовтня 1994 року був зареєстрований (прописаний) за адресою: АДРЕСА_2 ; з 18 квітня 1995 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , відмітка про зняття з реєстрації відсутня.

Також паспорт ОСОБА_3 містить відмітку про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_4 , яка здійснена Усть-Майським ЗАГС 3 квітня 1992 року, в графі «діти» начальником відділу ЗАГС внесено відмітку про народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 . 09 липня 1991 року Усть-Майським ПОМ МВС Якутської-Саха РСР до паспорта ОСОБА_1 вклеєне фото по досягненню ним двадцяти п`ятирічного віку.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Кушугумської селищної ради від 04 вересня 2018 року №2181 ОСОБА_1 проживає в смт. Кушугум без реєстрації місця проживання з 20 січня 1991 року і по теперішній час (постійно) (а.с.24).

Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України»).

За приписами п. 124 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», (далі - Порядок) факт постійного проживання громадян колишнього СРСР на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року підтверджується паспортом громадянина колишнього СРСР із відміткою про відповідну прописку, що надає особі право обміняти паспорт колишнього СРСР на паспорт громадянина України без оформлення процедури та прийняття рішення про встановлення або оформлення належності до громадянства України.

Отже, для вирішення питання належності особи до громадянства України є необхідним підтвердження двох фактів: факту перебування особи на 24 серпня 1991 року чи на 13 листопада 1991 року у громадянстві колишнього СРСР; факту постійного проживання/проживання особи в Україні, що за наявності відповідних відміток у паспорті СРСР, випливає з факту прописки в Україні за станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року відповідно.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (п. 9 Порядку).

У відповідності до п. 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року, встановлювались вимоги щодо прописки громадян СРСР за місцем проживання громадян, що мали паспорти - по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово.

Громадяни, які не мають в паспортах або інших передбачених п. 22 Положення документах відміток про виписку, не підлягають прописці.

Суд першої інстанції встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року на підставі довідки виконавчого комітету Кушугумської селищної ради від 04 вересня 2018 року №2181, згідно з якою ОСОБА_1 проживає в смт. Кушугум без реєстрації місця проживання з 20 січня 1991 року і по теперішній час (постійно) та показань свідків.

Зазначена довідка не є сама по собі безспірним доказом підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року в огляду на встановлені обставини.

Інших документів про постійну чи тимчасову реєстрацію на території України, або про реєстрацію на території України свого паспорту на той час, заявником не надано.

Таким чином, на час вирішення заяви, заявником не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи, що надані заявником докази, на час розгляду заяви, не підтверджують факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку щодо доведеності факту постійного проживання заявника на території України, тому рішення суду відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Запорізький районний відділ Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова