КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року

справа №752/18280/17

провадження № 22-ц/824/8952/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Русинчук І.І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до «Порше Лізинг Україна» про визнання договору про фінансовий лізинг недійсним та про застосування наслідків недійсності (нікчемності),

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості до ОСОБА_1 .

У вересні 2018 року представником ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ТОВ Порше Лізинг Україна» про визнання договору про фінансовий лізинг недійсним, застосування наслідків недійсності (нікчемності).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року об`єднано в одне провадження з первісним позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зустрічний позов ОСОБА_2 , що діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання договору про фінансовий лізинг недійсним, застосування наслідків недійсності (нікчемності).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» заборгованість за договором про фінансовий лізинг у розмірі 112 556,80 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову представника ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представником ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В поданій апеляційній скарзі представник скаржника просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна», відмовити, вимоги зустрічного позову задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що оспорюваний договір нотаріально не посвідчений, відтак є нікчемним з моменту його підписання. Зазначає, що укладення договору відбулось без отримання ТОВ «Порше Лізинг Україна» відповідної ліцензії. Вказує на несправедливість Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Вважає, що наявні підстави для застосування наслідків недійсності правочину та обов`язок у ТОВ «Порше Лізинг Україна» повернення коштів ОСОБА_3 із врахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими. Вказує, що наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу є підтвердженням того, що юридична особа, яка не є фінансовою установою має можливість надавати послугу з фінансового лізингу. Зазначає, що умови Договору лізингу щодо суми зобов`язання, порядку визначення та сплати лізингових платежів повністю відповідають нормам законодавства.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник товариства проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», суд першої інстанції виходив із порушення виконання зобов`язань ОСОБА_1 щодо внесення лізингових платежів за Договором про фінансовий лізинг.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язання за договором, суд виходив із положень ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходив із того, що ОСОБА_1 при укладенні договору діяв вільно та на власний розсуд.

Судом встановлено, що 09.10.2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір про фінансовий лізинг № 00010447 разом з додатками до нього, серед яких Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу та Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, які є невід`ємними частинами договору лізингу (а.с. 15, 16-27, 28-31).

04.09.2015 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 підписано Додаткову угоду № 1/1 до Договору про фінансовий лізинг № 00010447 від 09.10.2014 року, відповідно до змісту якої сторони погодили збільшення строку дії лізингу до 84 місяців, а підписанням нового Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів від 04.09.2015 року визначили лізинговий платіж на рівні 304, 20 доларів США (а.с. 32, 33-38).

В момент підписання Договору про фінансовий лізинг № 00010447 від 09.10.2014 року та Додаткової угоди № 1/1 від 04.09.2015 року, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов лізингу, серед яких: вартість об`єкту лізингу еквівалентно в іноземній валюті - 15 378, 00 дол. США; авансовий платіж еквівалентно в іноземній валюті - 2 306, 70 дол. США; обсяг фінансування еквівалентно в іноземній валюті - 13 071, 30 дол. США; кількість лізингових платежів - 84; строк лізингу (місяців) - 84; щомісячний лізинговий платіж еквівалентно в іноземній валюті - 304, 20 дол. США; адміністративний платіж еквівалентно в іноземній валюті - 230, 66 дол. США.

На підставі та на виконання умов Договору про фінансовий лізинг № 00010447 від 09.10.2014 року, ТОВ «Порше Лізинг Україна» придбало у ТОВ «Порше Інтер Авто» об`єкт лізингу - автомобіль «Volkswagen Polo sedan Comfort Life», 2014 року, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу автомобіля № 913038 від 14.10.2014 року, Додатком № 1 до Договору № 913038 від 14.10.2014 року, рахунком-фактурою № 913038 від 14.10.2014 року та актом приймання-передачі від 15.10.2014 року (а.с. 39-41, 42, 43, 44).

17.10.2014 року згідно акту приймання-передачі від 17.10.2014 року автомобіль «Volkswagen Polo sedan Comfort Life», 2014 року, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 передано ОСОБА_1 (а.с. 45)

17.10.2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ПрАТ «СК «КАРДІФ» укладено договір добровільного страхування № 11/01/0000/270, відповідно до якого страховик забезпечує страхування автомобіля «Volkswagen Polo sedan Comfort Life», 2014 року, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , а також договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 47-50, 51, 52).

Звертаючись до суду із позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» в обґрунтування своїх вимог посилалось на те, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» виконало договірні зобов`язання перед ОСОБА_1 за Договором про фінансовий лізинг № 00010447 від 09.10.2014 року, проте ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором не виконав, внаслідок чого, в останнього утворилась заборгованість.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 березня 2019 року, справа № 201/4408/16-ц.

Договір про фінансовий лізинг № 00010447 від 09.10.2014 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 , не було посвідчено нотаріально, а, отже, такий договір є нікчемним і не породжує правових наслідків.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за нікчемним договором фінансового лізингу у зв`язку із недотриманням сторонами вимог чинного законодавства України щодо його нотаріального посвідчення.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_3 посилався на те, що Договір фінансового лізингу № 00010447 від 09.10.2014 року є недійсним, зокрема, у зв`язку з недотриманням форми щодо його нотаріального посвідчення.

Таким чином, просив договір про фінансовий лізинг № 00010447 від 09.10.2014 року визнати недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину, стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 247 562, 64 грн., з яких 157 033, 20 грн. безпідставно набуте майно, 15 133, 59 грн. відсотки за користування безпідставно набутими і збереженими грошовими коштами 75 395, 85 грн. інфляційні втрати від користування безпідставно набутими і збереженими грошовими коштами.

Судом встановлено нікчемність договору фінансового лізингу № 00010447 від 09.10.2014 року.

Відповідно до частини другої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦПК України, визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Виконання договору лізингу від 09.10.2014 року почалось зі сплати авансованого платежу 09.10.2014 року.

Зустрічний позов ОСОБА_4 подано у вересні 2019 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Подаючи зустрічний позов ОСОБА_4 зазначав, що строк позовної даності ним не пропущено, оскільки строк виконання договору змінено додатковою угодою та встановлено у 84 місяці, а тому строк позовної давності спливає 09.10.2024 року у відповідності до ч. 5 ст. 261 ЦК України. Крім того, перебіг позовної давності переривався 19.03.2014 р. по 24.06.2014 р. та з 05.06.2015 р. по 09.07.2016 р. у зв`язку із тим, що ОСОБА_4 було призвано до лав Збройних Сил України.

Відповідно до витягу із Наказу від 05.06.2015 року № 89 ОСОБА_4 призвано до лав Збройних Сил відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 р. ( а.с.163 т.1).

Як вбачається із військового квитка ОСОБА_1 проходив військову службу, зокрема, із 19.03.2014 року по 24.06.2014 рік та з 05.06.2015 року по 20.07.2016 рік (а.с. 162 зворот. т.1).

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Посилання на переривання строку позовної давності, оскільки відповідач був призваний до лав Збройних Сил України, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Так, пунктом, 4 частини 1 статті 263 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності зупиняється якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Таким чином, сама по собі мобілізація, без введення воєнного стану, з врахуванням положень п. 4 ч. 1 ст. 263 ЦК України не свідчить про зупинення перебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Указом Президента України №393/2018 «Про введення воєнного стану в Україні» від 26.11.2018 року введено воєнний стан із 26 листопада 2018 року строком на 30 діб до 14 години 00 хвилин 26 грудня 2018 року.

Із зустрічним позовом ОСОБА_1 звернувся у вересні 2018 року, тобто до введення в Україні воєнного стану.

Отже, відсутні підстави для переривання строку позовної давності.

Посилання на те, що строк позовної давності спливає 09.10.2024 року, тобто через три роки після закінчення строку договору, судом не приймається, оскільки ч. 3 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається із матеріалів справи представником ТОВ «Порше лізинг Україна» подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 238-242 т.1).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Колегія суддів вважає доводи зустрічного позову ОСОБА_1 обґрунтованими, проте останній звернувся із пропуском строку позовної давності, відтак у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Таким чином, судом першої інстанції не в повній мірі досліджено усі обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задоволенні первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» про визнання договору про фінансовий лізинг недійсним та про застосування наслідків недійсності (нікчемності) відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Суддя-доповідач

Судді