У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10.12.2020 року м.Мостиська

єун 448/1502/20

провадження №6/448/35/20

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Білоус Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Романченко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська подання державного виконавця Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Лутчин М.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа, -

учасники справи:

державний виконавець Лутчин М.І., - не з`явилась,

в с т а н о в и в :

І. Короткий виклад обставин справи.

08 грудня 2020 року, державний виконавець Лутчин М.І., за погодженням з начальником відділу державної виконавчої служби Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Дідиком Р.З., звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , посилаючись на те, що на виконанні в державного виконавця Мостиського районного відділу державної виконавчої служби знаходиться виконавче провадження №51727436 з примусового виконання наказу №5015/2344/12 від 05.03.2015 року, виданого Господарським судом Львівської області про стягнення з боржника ОСОБА_1 , на користь ТзОВ «Бескид» заборгованості в сумі 399 320,67 грн.

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Зазначає, що 25.07.2016 року головним державним виконавцем Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Подання обґрунтоване тим, що під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що згідно інформації наданої на її запити, майно належне боржнику на праві власності відсутнє.

Згідно відомостей з Державної податкової служби України про джерела отримання доходів боржників фізичних осіб та про номерів рахунків, відкритих боржником у банках та інших фінансових установ відомості відсутні; з органів ПФУ про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи та про осіб боржників, які отримують пенсії відомості відсутні.

В поданні зазначено, що боржник ОСОБА_1 добровільно рішення суду не виконує, жодних коштів на погашення заборгованості боржником не сплачено. Вважає, що така крайня міра, як обмеження у праві виїзду за межі України змусить боржника виконати свої зобов`язання за судовим рішенням. Наголошує, що встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є пропорційним меті його застосування, адже не спричинить такої шкоди боржнику, яка б переважала шкоді, що заподіюється стягувачу внаслідок тривалого невиконання боржником судового рішення.

ІІ. Позиція учасників процесу.

Державний виконавець Лутчин М.І., у судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.4 ст.441 ЦПК України суд негайно розглядає подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Суд, дослідивши подання та додані до нього матеріали, приходить до наступних висновків.

ІІІ. Обставини справи встановлені судом, застосоване законодавство (міжнародне і національне) та висновки суду

Відповідно до положень ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Судом встановлено, що на виконанні у Мостиському районному відділі державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) знаходиться виконавче провадження ВП 51727436 з виконання наказу №5015/2344/12, виданого Господарським судом Львівської області 05.03.2015 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Бескид» заборгованості у розмірі 399 320,67 грн.

Судовий наказ набрав законної сили 25.02.2015 року.

У поданні державним виконавцем Лутчин М.І., зазначено, що рішення суду на сьогоднішній день боржником ОСОБА_1 , не виконано. Вжитими виконавцем заходами встановлено, що згідно відповідей Державної фіскальної служби України про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах - інформацію знайдено; згідно відповідей ПФУ про осіб-боржників, які отримують пенсії - інформацію не знайдено; згідно відповідей ПФУ про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи - інформацію не знайдено; згідно відповіді МВСУ - транспортний засіб за боржником зареєстровано; згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за боржником зареєстроване нерухоме майно.

За результатом виходу державного виконавця за адресою проживання боржника: АДРЕСА_1 , майна, належного боржнику на праві власності не виявлено, про що складено Акт державного виконавця.

12.02.2020 року надійшла відповідь з ДФС України про те, що боржника як фізичну особу підприємця знято з обліку у контролюючих органах.

Постановами державного виконавця від 09.06.2020 року та 30.10.2020 року відповідно оголошено розшук майна боржника.

Постановою державного виконавця від 15.06.2020 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 , окрім переліку майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами.

Постановами державного виконавця від 23.06.2020 року та 30.10.2020 року накладено арешт на кошти боржника.

08.07.2020 року боржником ОСОБА_1 , надано пояснення про те, що такий немає можливості сплачувати заборгованість у зв`язку з відсутністю доходів, майна і неможливістю займатися підприємницькою діяльністю.

09.07.2020 року боржником ОСОБА_1 державному виконавцю пред`явлено лист ТСЦ 4644 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області про те, що за таким транспортні засоби не зареєстровані станом на 27.06.2020 року.

Згідно даних Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 04.02.2019 року, за обліками системи ГУ ДМС України у Львівській області значиться громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який документувався паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 11.04.2018 року органом 4627.

Дані щодо перетину боржником ОСОБА_1 , державного кордону відсутні.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Також стаття 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», статтею 6 якого встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено в тому числі якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобов`язань.

Згідно ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

З урахуванням положень вищенаведених нормативних актів, право громадянина України на виїзд за межі України може бути обмежене за поданням державного виконавця у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судового рішення або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця.

Законом передбачено стислий строк (негайно, згідно ч.4 ст.441 ЦПК України) для вирішення поставленого у поданні державного (приватного) виконавця питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, а відтак саме на державного (приватного) виконавця законом покладено обов`язок надати суду для ухвалення відповідного судового рішення про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України достатній обсяг належних та допустимих доказів для вирішення питання, викладеного у поданні.

При цьому сам факт наявності невиконаного рішення суду боржником не є відповідно до цього Закону підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без обов`язкового визначення дій боржника по ухиленню від виконання судового рішення.

Відповідно до висловленої Верховним Судом України позиції щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у ст.6 Закону України № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та у п.19 ч. 3 ст.18 Закону України №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, позначає з об`єктивної сторони такі свідомі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Слід зазначити, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

У зв`язку з цим саме державний виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок повністю або частково у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має можливість виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Відповідно до положення ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання ».

Таким чином, наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом звернення до суду з таким поданням. Саме ухилення боржника від виконання зобов`язань є обов`язковою передумовою звернення державного виконавця до суду. Органи державної виконавчої служби повинні покликатись на обставини, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, та підтвердити їх відповідними доказами. Дійсний факт ухилення має підтверджуватися сукупністю доказів.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.78, ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

Суд звертає увагу, що державним виконавцем Лутчин М.І., не зазначено, і не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що саме обмеження ОСОБА_1 , у виїзді за межі України будь-яким чином вплине на виконання боржником рішення суду і буде сприяти погашенню ним заборгованості.

Позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов`язання, викладена у рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії».

Отже, сам факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником ОСОБА_1 , зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків, які слід довести належними та допустимими доказами.

Надані державним виконавцем Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Лутчин М.І., матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених нею дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого документу, однак не містять доказів вчинення боржником ОСОБА_1 саме умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього державним виконавцем у зв`язку з примусовим виконання рішення суду.

Крім того, не було надано доказів і про отримання та ігнорування боржником викликів державного виконавця, тощо.

Також, на час розгляду подання відсутня інформація стосовно даних про перетин державного кордону України боржником ОСОБА_1 .

Разом з тим наявність такої інформації могла б бути врахована як свідчення ухилення боржника від виконання зобов`язань шляхом виїзду за кордон.

Отже, державним виконавцем Лутчин М.І. до подання не надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу, його наміру ухилитися від виконання покладених на нього зобов`язань за рішенням суду та переховування від виконавчих органів, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Відповідно до ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Подібні правовідносини викладені у Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2020 року (№331/8536/17; провадження №61-6899св19).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За наведених вище обставин, суд приходить до переконання, що у задоволенні подання державного виконавця Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Лутчин М.І., слід відмовити.

Одночасно суд роз`яснює, що державний виконавець не позбавлений можливості в подальшому звернутись з аналогічним поданням до суду, яке має бути належним чином обґрунтоване та підтверджене відповідними доказами.

Керуючись ст.ст. 33, 129-1 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.ст. 260, 261, 353, 441 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні подання державного виконавця Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Лутчин Марії Ігорівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 51727436, без вилучення паспортного документа, - відмовити.

Відповідно п.п.п.15.5 пп.15 п.1 Розділу XIII (Перехідні положення) ЦПК України, ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через Мостиський районний суд Львівської області) шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання даної ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус