Номер провадження: 22-ц/813/1988/20
Номер справи місцевого суду: 501/2820/17
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 501/2820/17

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - 1) ОСОБА_3 , 2) ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухвалене у складі судді Смирнова В.В. 30 січня 2018 року,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що спірна квартира належить їй, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу ВЕМ №785118 від 31.01.2007 року. Відповідач - колишній чоловік ОСОБА_1 , з 15.04.2017 року та по теперішній час не проживає в спірній квартирі. Реєстрація за вказаною адресою ОСОБА_2 була здійснена з метою працевлаштування останнього в м. Чорноморськ Одеської області. Наявність реєстрації відповідача в спірній квартирі створила для неї певні незручності як для власника майна щодо його користування (а. с. 2 - 3).

Позивачка в судове засідання суду першої інстанції не з`явилась. Надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглянути справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання суду першої інстанції не з`явився. Надав суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання суду першої інстанції треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також не з`явились. Надали заяви, в яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили розглянути справу за їх відсутності.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30.01.2018 року вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням за адресою - АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу спірна квартира належить позивачці - ОСОБА_1 та третім особам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .. Згідно довідки про склад зареєстрованих осіб №15-18182 від 18.12.2017 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою - АДРЕСА_2 . Відповідно до акту від 13.12.2017 року, посвідченого ЖЕД-1 та засвідченого мешканцями квартир № АДРЕСА_3 , № АДРЕСА_4 , № АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 в спірній квартирі АДРЕСА_6 не проживає. Відповідач визнав вимоги позову (а. с. 28 - 28 зворотна сторона).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30.01.2018 року. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що про розгляд даної справи йому не було відомо, належним чином він не був повідомлений. Заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності ним не складалась та не підписувалась.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомили. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності задоволення вищевказаних вимог позову. Між тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині обґрунтування підстав задоволення позову, з огляду на наступне.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Квартира АДРЕСА_1 належить на підставі договору купівлі продажу позивачу ОСОБА_1 та третім особам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 10).

Відповідно довідки про склад зареєстрованих осіб № 15-18172 від 18.12.2017 року ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою - АДРЕСА_2 (а. с. 18).

Відповідно акту про не проживання від 13.12.2017 року посвідченого ЖЕД-1 та засвідчено мешканцями квартир № АДРЕСА_3 , № АДРЕСА_4 , № АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 в спірній квартирі фактично не проживає з 15 квітня 2017 року (а. с. 19).

Між сторонами виникли правовідносини щодо захисту права власності.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилами статті 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин цього не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Отже, за змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Між тим, з аналізу вищевказаних правил статей 61, 71, 72ЖК Української РСР вбачається, що необхідною умовою для застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР є визнання особи, яка заявляє вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, наймачем жилого приміщення, у розумінні ЖК Української РСР, а зокрема, статті 61 ЖК Української РСР.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачка є наймачем вищенаведеного жилого приміщення, навпаки встановлено, що остання є співвласником квартири. Отже, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не є наймачем цього жилого приміщення, у розумінні ЖК Української РСР, а тому статті 71, 72 ЖК Української РСР не підлягають застосуванні у правовідносинах по даній справі.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Між тим, статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони. Із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Судом встановлено, що позивачка є співвласницею квартири, яка була придбана нею після розірвання шлюбу з відповідачем, та заявляє вимогу до відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання його таким, що втратив право користування квартирою.

Відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний (відомостей щодо спільного побуту сторін матеріали справи не містять), тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі статті 391 ЦК України.

Вказаний вище правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16. В подальшому від вказаних висновків не було відступлено і Верховним Судом зокрема у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 61-10709св19.

З урахуванням вищевказаного доводи апеляційної скарги щодо необхідності відмови у задоволенні вимог позову на увагу суду не заслуговують.

Між тим, з урахуванням помилковості застосування судом першої інстанції зокрема статей 71, 72 ЖК Української РСР, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

За правилами ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині обґрунтування підстав задоволення позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування підстав задоволення позову, за вищевказаного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 січня 2018 року - змінити в частині обґрунтування підстав задоволення позову.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 січня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе