КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 760/7455/17-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Шереметьєва Л.А.

28 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту модернізації змісту освіти про визнання заяви та наказів неправомірними, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом і, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить визнати неправомірними:

- наказ №35-к від 31 січня 2017 року про переведення її на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно - аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його з відпустки;

- наказ №58-к від 22 березня 2017 року про звільнення її з даної посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України;

- її заяву про надання згоди зайняти посаду методиста вищої категорії відділу організаційно - аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника;

- поновити її на попередній посаді методиста вищої категорії сектору безпеки життєдіяльності або на посаді, не нижче займаної нею, Державної установи « Інститут модернізації змісту освіти»;

- стягнути з Державної установи « Інститут модернізації змісту освіти» середній заробіток за час вимушеного прогулу та 100 000 грн. в відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року в позові відмовлено.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2402/2020
Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року зазначене рішення залишено без змін.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою та з урахуванням доповнень просила переглянути рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, задовольнити позовні вимоги. Посилається на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застування судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що нововиявленими обставинами є зміст повних висновків судово-психіатричних експертиз за №101 від 30.06.2017 та №266 від 06.11.2015 та зміст протоколів допиту свідка ОСОБА_2 за 22.08.2016 та за 08.07.2017, як важливі докази важкого психолого-психіатричного стану на момент реорганізації в ІМЗО, а саме на момент погодження та попередження на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю від 31.01.2017. Зазначає на подану ще одну нововиявлену обставину - журнал обліку робочого часу працівників сектору БЖД, завірений ІМЗО.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та перекрутив всі норми цивільного законодавства, не вірно витлумачив позицію Верховного суду, викладену в постанові від 29.08.2018 та хибних дійшов висновків в ухвалі суду.

Вказує, що про нововиявлені обставини позивач не могла знати раніше, про що свідчать докази - численні скарги, клопотання до поліції, суду.

Зазначає, що шляхом обману, маніпуляцій, під впливом важких обставин життя ОСОБА_1 , коли вона не розуміла значення своїх дій та не могла керуватись ними, працівники ІМЗО підсунули підписати погодження на строковий трудовий договір на декретне місце.

Наголошує, що недопустимим є звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, з огляду на відсутність ініціативи самого позивача на розірвання контракту. Вказує, що ІМЗО спричинило моральних страждань ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишити без змін ухвалу суду першої інстанції. Зазначила, що при ухваленні рішення суду, була надана оцінка твердженням скаржника, яка при розгляді справи була забезпечена правовою допомогою в частині посилання на стан її здоров`я при проведені реорганізації, написання вказаної заяви та звільнення з роботи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила останню задовольнити.

Представник Інституту модернізації змісту освіти - Гончар Б.В. заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що стан здоров'я позивачки не був предметом спору при перевірці законності даного наказу судом і на ці обставини позивачка при зверненні до суду при його оскарженні не посилалася. Приведені позивачкою висновки судово-психіатричної експертизи не входили до предмету доказування в справі при перевірці законності оспорюваного нею наказу.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом і, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить визнати неправомірними:

- наказ №35-к від 31 січня 2017 року про переведення її на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно - аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його з відпустки;

- наказ №58-к від 22 березня 2017 року про звільнення її з даної посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України;

- її заяву про надання згоди зайняти посаду методиста вищої категорії відділу організаційно - аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника;

- поновити її на попередній посаді методиста вищої категорії сектору безпеки життєдіяльності або на посаді, не нижче займаної нею, Державної установи « Інститут модернізації змісту освіти»;

- стягнути з Державної установи « Інститут модернізації змісту освіти» середній заробіток за час вимушеного прогулу та 100 000 грн. в відшкодування моральної шкоди (т. 1-50).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року в позові відмовлено (т. 2, а. с. 95-98).

Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року зазначене рішення залишено без змін (т. 4, а. с. 64-71).

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою та з урахуванням доповнень просила переглянути рішення суду першої інстанції за ново виявленими обставинами.

В обґрунтування заяви зазначила, що відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи №266 від 06 листопада 2015 року та №101 від 30 червня 2017 року ОСОБА_1 протягом 2014 року - червня 2017 років страждала на психічне захворювання і за своїм психічним станом здоров`я не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому підписана нею заява про переведення її на посаду тимчасово відсутнього працівника на умовах строкового трудового договору при реорганізації в Інституті і подальше звільнення з роботи є незаконними.

Вказала, що ново виявленою обставиною є журнал обліку робочого часу працівників сектору БЖД, завіреному ІМЗО, де датовані підписи позивача про те, що остання працює в цьому секторі до 10.02.2017, а не в секторі аналітичного забезпечення, що підтверджує обман відповідача про підпис 31.01.2018 погодження на декретне місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Відповідно до п. 3, 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» №4 від 30.03.2012 нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Аналіз наведених норм права рішень та висновків судових інстанції дає можливість прийти до висновку про те, що необхідними умовами для визнання обставин нововиявленими є те, що вони існували на час розгляду справи; не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, вирішуючи питання щодо скасування рішення за нововиявленими обставинами, суд позбавлений права надавати оцінку рішенню суду щодо якого ставиться питання про його скасування (надавати оцінку його обґрунтованості або законності тощо). Саме сторона, яка заявляє вимоги про скасування рішення суду за нововиявленими обставинами, повинна надати суду відповідні докази на підтвердження вказаних обставин. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.Таке скасування можливе лише у виключних випадках і жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення лише з однією метою - домогтись повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Звертаючись до суду із відповідною заявою ОСОБА_1 зазначила, що відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи №266 від 06 листопада 2015 року та №101 від 30 червня 2017 року позивач протягом 2014 року - червня 2017 років страждала на психічне захворювання і за своїм психічним станом здоров`я не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому підписана нею заява про переведення її на посаду тимчасово відсутнього працівника на умовах строкового трудового договору при реорганізації в Інституті і подальше звільнення з роботи є незаконними.

Відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другої т третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено:1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому ст. 116-118 цього Кодексу.

Суд може уповноважити на одержання таких доказів заінтересовану сторону.

На підставі викладеного можливо зробити висновки про те, що сторона по справі повинна надати суду докази на підтвердження своїх вимог в строки встановлені законом , а у випадку неможливості їх подачі до суду з об`єктивних причин заявити відповідне клопотання про їх витребування.

Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року вбачається, що судом були досліджені та оцінені вищевказані висновки судово-психіатричних експертиз в обсязі, які було надано позивачем, та по ним зроблені відповідні висновки, враховуючи позовні вимоги позивача.

При розгляді вказаної заяви, колегія суддів прослухала звукозапис судового засідання суду апеляційної інстанції.

Встановлено, що будь-яких клопотань щодо витребування судом вказаного доказу позивачка не заявляла, не посилалась на труднощі щодо їх витребування, лише повідомила суд, що у разі необхідності вона може представити до суду повний текст вказаної експертизи, яку може отримати у слідчих.

У зв`язку з вказаними обставинами посилання на упередженість суддів апеляційної інстанції при розгляді вказаної справи колегія суддів вважає безпідставним, оскільки заявник на власний розсуд розпорядилася своїми процесуальними правами.

За наведеного, колегія суддів вважає доводи позивача про ігнорування судом апеляційної інстанції клопотання про витребування у правоохоронних органів висновків судово-психіатричної експертизи №101 від 30 червня 2017 року також безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що дана обставина не є нововиявленою обставиною, оскільки вона була відома заявнику та суду апеляційної при перегляді рішення суду першої інстанції.

Також, як на нововиявлену обставину, яка не була відома і не могла бути відомою позивачу на день ухвалення рішеннясуду, ОСОБА_1 посилається на зміст протоколів допиту свідка ОСОБА_2 за 22.08.2016 та за 08.07.2017, як важливі докази важкого психолого-психіатричного стану на момент реорганізації в ІМЗО, а саме на момент погодження та попередження на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю від 31.01.2017.

Колегія суддів вважає, що зазначена обставина також не є нововиявленою, на підставі якої можна переглянути рішення суду.

На теперішній час це є лише доказом в конкретній кримінальній справі. Цей доказ підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами, на підставі яких можливо буде винесено вирок і тільки після цього можливо буде говорити про встановлення певних обставин на підставі вироку, який набрав законної сили.

За наведеного не може вважатися нововиявленою обставиною й журнал обліку робочого часу працівників сектору БЖД, завіреному ІМЗО.

Крім того, під час апеляційного розгляду цієї справи апеляційним судом було задоволено клопотання ОСОБА_1 щодо допиту свідка ОСОБА_2 , який в суді пояснив, що під час вказаних допитів не стверджував про психічну хворобу позивачки, а лише висловлював свої думки щодо її поведінки на робочому місті. Також свідок пояснив, що будь-якого відношення до вищезгаданого журналу обліку він не мав.

Відповідно до ч. 4 ст. 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Колегія суддів вважає, що в поданій заяві заявник на власний розсуд тлумачить зазначені докази та обставини, даючи їм лише свої бачення, але вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду вказаної заяви та не підтверджуються матеріалами справи.

Отже, суд першої інстанції, оцінюючи належність та допустимість наявних доказів окремо та в їх сукупності, на підставі внутрішнього переконання та повного дослідження матеріалів справи, прийшов до відповідних висновків та ухвалив рішення, яке залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 30 травня 2019 року.

На підставі викладеного та враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник не підпадають під визначення нововиявлених, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви правильними.

При цьому колегія суддів, приймаючи таке рішення, враховує, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності.

Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Крім того, колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) від 19.02.2009, де в п. 33 зазначено, що «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, при розгляді справи у суді апеляційної інстанції заявник не надав суду будь-які докази, в розумінні вимог ст.ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження нововиявлених обставин по вказаній справі.

Доводи заяви фактично зводяться до переоцінки доказів по справі та перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, яке набрало законної сили, що в розумінні вимог п. 1 ч. 4 ст. 423 ЦПК України не може бути підставою для скасування рішення, у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Таким чином, враховуючи вище викладене, вимоги заявника є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29.01.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова