КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 а на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа - Гарант», про відшкодування збитків,-

ВСТАНОВИЛА:

Улипні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: СК «Альфа - Гарант», про відшкодування збитків.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 07.07.2015 року приблизно о 09 годині 35 хвилин по вул. Стеценка, в напрямку Інтернаціональної площі у м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів марки «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля марки «ГАЗ 2705», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП автомобілі зазнали механічних пошкоджень та заподіяно матеріальну шкоду.

Згідно звіту №13140, складеного 17 липня 2015 року, вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження складає 19 979, 55 грн. з урахуванням ПДВ, та 16 649, 63 грн. без урахування ПДВ.

Згідно звіту №13380, складеного 20 липня 2015 року, вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , щодо складових частин, які частково або повністю мають втрату первісних технічних або технологічних якостей, зумовлений впливом навколишнього середовища, або умовами експлуатації, пошкодження яких зафіксовано в протоколі огляду транспортного засобу від 10 липня 2015 року, та які дублюють пошкодження отримані внаслідок ДТП, що сталось 07 липня 2015 року, але не відносяться до таких 4 637, 41 грн. з урахуванням ПДВ, та 3 864, 51 грн. без урахування ПДВ.

Згідно поліса № АЕ/4490277 цивільно-правова відповідальність щодо автомобіля «ГАЗ 2705», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент ДТП була застрахована у ТДВ СК «Альфа - Гарант». Ліміт відповідальності складав 50 000,00 грн., франшиза - 1 000, 00 грн.

19 листопада 2015 року ОСОБА_3 було подано до ТДВ СК «Альфа - Гарант» вимогу про виплату страхового відшкодування у розмірі 33 083, 00 грн.

13 січня 2016 року ТДВ СК «Альфа - Гарант» ОСОБА_3 виплатило страхове відшкодування у розмірі 12 331, 34 грн.

Ізвищезазначеною виплатою позивач не погодився, оскільки у вересні 2015 року ним були придбані деталі, які потребували заміни, на що нимбуло витрачено 12 683, 00 грн., а такожпроведено ремонт автомобіля, на що понесені витрати у розмірі 18 400, 00 грн. Крім того, позивач придбавновий акумулятор, вартість якого складає 1 300, 00 грн. та понісвитрати по евакуації транспортного засобу, вартість яких складає 700, 00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 до ТДВ СК «Альфа - Гарант», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення відшкодування страхового відшкодування задоволено частково, стягнутоз ТДВ СК «Альфа - Гарант»на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 1 008, 04 грн.; стягнутоз ТДВ СК «Альфа - Гарант»на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

Вважає, що оскільки, суми страхового відшкодування, виплаченої ТДВ СК «Альфа - Гарант» недостатньо для відшкодування вартості відновлювального ремонту, тому з відповідача у відповідності до ст.ст.22, 1188, 1192 ЦК України, підлягає стягненню різниця між фактичними витратами, понесеними ОСОБА_3 на відновлення пошкодженого належного йому на праві власності автомобіля, який було пошкоджено з вини відповідача внаслідок ДТП, та сумою страхового відшкодування, отриманого від страхової компанії, яка складає 19 751, 66 грн., з урахуванням виплаченої 22 грудня 2015 року в добровільному порядку відповідачем позивачу франшизи у розмірі 1 000, 00 грн. З урахуванням викладеного просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 19 751, 66 грн. понесених витратна відновлення попереднього стану автомобіля, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант», про відшкодування збитків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подавапеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував позиції позивача у справі та не дослідив докази, яґкі були надані останнім на підтвердження понесених ним витрат. Зазначив, що оскільки відповідач та третя особа під час розгляду справи не заперечували проти доказів наданих позивачем на підтвердження понесених ним витрат, тому він не заявляв вимогу про призначення додаткової експертизи оцінки пошкоджень транспортного засобу. Вважає помилковим застосування судом першої інстанції висновків викладених у рішенні районного суду за результатами розгляду справи №761/24883/16. Суд не мотивував належним чином свого рішення, а лише взяв до уваги встановлені судом обставини у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2017 року у справі №761/24883/16.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позивачем вимог.

При цьому, суд послався на висновки, викладені у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2017 року у справі №761/24883/16.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.

Судом було встановлено, що 07 липня 2015 року приблизно о 09 годині 35 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ГАЗ 2705», державний номерний знак НОМЕР_2 , у м. Києві на вул. Стеценка з прилеглої території, перед проїзною частиною не надав дорогу автомобілю «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 , що рухався по ній, внаслідок чого здійснив зіткнення з вказаним автомобілем, що потягло пошкодження зазначених транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України.

Внаслідок вищезазначеної ДТП автомобіль позивача «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 щодо транспортного засобу «ГАЗ 2705», державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент вчинення ДТП була застраховано ТДВ «СК «Альфа - Гарант». Ліміт відповідальності згідно поліса №АЕ/4490277 від 06 липня 2015 року складає 50 000, 00 грн., франшиза у розмірі 1 000, 00 грн.

Згідно звіту № 13140 від 17 липня 2015 року вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження складає 19 979,55 грн. з урахуванням ПДВ, та 16 649, 63 грн. без урахування ПДВ.

Згідно звіту № 13140/1 від 17 липня 2015 року вартість відновлювального ремонту акумуляторної батареї з урахуванням зносу та визначено розмір збитківскладає 546, 22 грн.

Згідно звіту № 13380 від 20 липня 2015 року про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 , матеріальний збиток щодо складових частин, які частково або повністю мають втрату первісних технічних або технологічних якостей, зумовлений впливом навколишнього середовища, або умовами експлуатації, пошкодження яких зафіксовано в протоколі огляду транспортного засобу від 10 липня 2015 року, та які дублюють пошкодження отримані внаслідок ДТП, що сталось 07 липня 2015 року, але не відносяться до таких, складає 4 637, 41 грн. з урахуванням ПДВ, та 3 864, 51 грн. без урахування ПДВ.

З урахуванням вищезазначених звітів, страховою компанією було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 12 331, 34 грн. з такого розрахунку: 17 195, 85 грн. (вартість відновлювального ремонту 16 649, 63 грн. + 546, 22 грн.) - 3 864, 51 грн. (матеріальний збиток складових, які мають втрату технічних якостей) - 1000, 00 грн. (франшиза).

13 січня 2016 року ТДВ «СК «Альфа - Гарант»перерахувало страхове відшкодування ОСОБА_5 , згідно страхового акта №ЦВ/15/1175 за договором страхування №АЕ-7 від 06 липня 2015 року, без ПДВ у розмірі 12 3331, 34 грн., про що свідчить копія платіжного доручення № 18108 року від 13 січня 2016 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням страхової компаніїв частині виплаченої суми страхового відшкодування ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, позов ОСОБА_4 до ТДВ «СК «Альфа - Гарант», третя особа: ОСОБА_2 ,про стягнення страхового відшкодування задоволено частково.Стягнутоз ТДВ «СК «Альфа - Гарант» на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 1 008, 04 грн. Стягнутоз ТДВ «СК «Альфа - Гарант» на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551, 20 грн. Узадоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення набрало законної сили.

Частиною четвертою статті82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається зі змісту даного рішення, судом було надано оцінку доказів, поданих ОСОБА_3 на підтвердження понесених ним збитків у розмірі 19 751,66 грн. Суди першої та апеляціцйної інстанцій вважали, що подані позивачем докази не містять у собі інформацію щодо реальних збитків у вказаному розмірі, а зазначені суми є витратами на відновлювальний ремонт. ОСОБА_3 не довів, в розумінні положень чинного законодавства України, що сплачене страхове відшкодування не є достатнім для відновлення його порушенихправ.

Такими доказами були: платіжні документи та акт виконаних робіт, а саме: реалізація товарів № 4226 від 10 вересня 2015 року та товарний чек № 4226 від 10 вересня 2015 року на суму - 12 683, 00 грн. (придбані деталі для автомобіля «ДеуЛанос», державний номерний знак НОМЕР_1 , які потребували заміни), товарний чек №36 від 14 липня 2015 року - евакуація «ДеуЛанос», д.н.з. НОМЕР_1 ,за маршрутом: вул. Блюхера, 12-А - пр-кт. Науки, 119Б ), товарний чек від 18 серпня 2015 року за придбання акумулятора, вартістю - 1 300, 00 грн., акт виконаних робіт №1 від 28 вересня 2015 року на загальну сум 18 400, 00 грн.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що поданим позивачем доказам на підтвердження понесених ним збитків у розмірі, зазначеному у позовній заяві, судами першої та апеляційної інстанцій вже була надана оцінка, такі докази суд визнав неналежними.

Разом з тим, за змістом статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 3ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ч. 5 вищевказаної статті суд не може перешкоджати учасникам справи у поданні доказів і зобов`язаний сприяти у поданні (забезпеченні) відповідних доказів, якщо їх подання є утрудненим або неможливим.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями частин 1, 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Разом з тим, всупереч твердженням позивача, у порушення вимог ст. ст. 80, 81 ЦПК України, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилався в обґрунтування вимог даного позову.

Будучи обізнаним про рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року та вставноленими судами обставинами під час розгляду справи судом першої інстанції та під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3 своїм правом на подачу клопотання щодо отримання додаткових доказів на підтвердження заявлених в позові вимог, зокрема, призначення відповідної експертизи, не скористався.

Позивач помилково вважав, що звертаючись до суду із позов до винуватця ДТП із позовними вимогами про відшкодування збитків у розмірір 19 751,66 грн., судом першої інстанції буде повторно надано оцінку доказам, які були вже предметом розгляду у справі №761/24883/16.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та ст. 6 § 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Із матеріалів справи вбачається та було вірно встановлено судом, що звертаючись до суду з даним позовом до ОСОБА_2 ,ОСОБА_3 на підтвердження своїх позовних вимог (в частині витрат понесених на придбання деталей та оплату виконаних робіт по відновленню належного йому автомобіля у розмірі 19 751, 66 грн.) надав аналогічні докази, які уже були предметом дослідження районного суду та апеляційного судупід час розгляду справи за позовом ОСОБА_6 до ТДВ «СК «Альфа - Гарант», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення страхового відшкодування.

Апелянтом, на думку колегії суддів, не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог,

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом вказаних апелянтом обставин матеріалам справи не відповідають.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати ОСОБА_1 а по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 а залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк