Дата документу 18.12.2020 Справа № 327/254/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №327/254/20 Головуючий у 1 інстанції Кущ Т.М.
Провадження № 22-ц/807/3222/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 16 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що між Банком та ОСОБА_1 12 грудня 2009 року укладено договір без номеру, згідно з яким останній було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 500 грн. 00 коп. з подальшим його поступовим збільшенням до 3600 грн. 00 коп. та з подальшим його зменшенням до 1100 грн. 00 коп.. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0% на місяць на суму залишку заборгованості.

ОСОБА_1 порушила умови Договору і має прострочену заборгованість.

Станом на 20 травня 2020 року сума заборгованості складає 10159 грн. 15 коп., де заборгованість за тілом кредиту 7193 грн. 18 коп., в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту - 00 грн. 00 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту 7193 грн. 18 коп., заборгованість за нарахованими відсотками 00 грн. 00 коп., заборгованість за простроченими відсотками - 2915 грн. 97 коп., заборгованість за відсотками, нарахованими за прострочений кредит згідно ст.625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 00 грн. 00 коп., нарахована пеня 50 грн. 00 коп., нарахована комісія 00 грн. 00 коп.

Відповідач в добровільному порядку не вжила заходів щодо погашення заборгованості.

Просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.12.2009 року у розмірі 10159,15 грн. та судові витрати.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 16 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 1716,50 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 1100 грн., заборгованості за простроченими відсотками в сумі 566,50 грн., а також суму понесених судових витрат в розмірі 355,16 грн.

В задоволенні позову в інший частині - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині незадоволених вимог щодо стягнення тіла кредиту,Ж відсотків та пені скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині задовольнити в повному обсязі.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася, що за положеннями ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2009 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 500 грн. 00 коп. із подальшим його поступовим збільшенням до 3600 грн. 00 коп. та подальшим його зменшенням до 1100 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на відповідну платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0% на місяць на суму залишку заборгованості та зі сплатою штрафу при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

22 грудня 2009 року ОСОБА_1 отримала платіжну картку № НОМЕР_1 та ПІН до неї, термін дії якої визначено останній день серпня 2013 року.

В подальшому платіжну картку було неодноразово перевидано та 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 останній раз було видано платіжну картку № НОМЕР_2 з терміном дії останній день грудня 2021 року.

22 грудня 2009 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву за змістом якої вона погодилася, що вказана Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами, а також Тарифами становлять між сторонами договір про надання банківських послуг.

22 грудня 2009 року ОСОБА_1 підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка містить умови щодо базової відсоткової ставки за кредитом, сплати пені за несвоєчасне погашення заборгованості, а також штрафів (а.с.31).

Згідно розрахунку, наданого позивачем, сума заборгованості за Договором станом на 20 травня 2020 року становить 10159 грн. 15 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 7193 грн. 18 коп., в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту - 00 грн. 00 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту 7193 грн. 18 коп., заборгованість за нарахованими відсотками 00 грн. 00 коп., заборгованість за простроченими відсотками - 2915 грн. 97 коп., заборгованість за відсотками, нарахованими за прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України 00 грн. 00 коп., нарахована пеня 50 грн. 00 коп., нарахована комісія 00 грн. 00 коп.

За приписами ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Положеннями ч.1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотні умови договору визначені в статті 638 ЦК України.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За приписами ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Враховуючи те, що умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілими всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Положеннями ч.1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо, зокрема, позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що із виписки по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 активувала кредитну картку та активно користувалася кредитними грошовими коштами, в тому числі, здійснювала платежі на повернення кредитних коштів. Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи наявність у матеріалах справи виписки про рух коштів, яка є належним підтвердженням отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, користування ними та часткової сплати грошей в рахунок погашення заборгованості, позивачем доведено факт отримання ОСОБА_1 кредиту в АТ КБ «ПриватБанк» та факт наявності заборгованості за кредитом.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, позивач має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц).

З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що заборгованість відповідача за тілом кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) складає 7193 грн. 18 коп..

При цьому, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на відповідача, ОСОБА_1 змінила кредитний ліміт у бік збільшення 16 жовтня 2013 року та максимальна сума для отримання склала 3600 грн. 00 коп.

При цьому, 06 грудня 2018 року кредитний ліміт зменшено до 1100 грн.

З наданої банком виписки встановлено, що останній рух коштів по картковому рахунку здійснено ОСОБА_1 22 грудня 2018 року, а саме, нею було поповнено мобільний телефон на суму 4 грн. 00 коп. та сплачено комісію за зняття коштів в сумі 01 грн. 04 коп., після чого на картковому рахунку залишилася заборгованість в сумі 1100 грн. 00 коп., на які банком було нараховано відсотки.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що з 22 грудня 2018 року по дату розрахунку позивачем заборгованості за кредитом 20 травня 2020 року погашень та витрат клієнтом більше не відбувалось.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що позивачем у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено та не підтверджено належними доказами збільшення кредитного ліміту (тіла кредиту) до 7193 грн. 18 коп. та отримання відповідачем кредитних коштів, що перевищують 1100 грн. 00 коп..

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, встановлено, що станом на 20 травня 2020 року заборгованість за простроченими відсотками складає 2915 грн. 97 коп..

При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що в Анкеті-заяві та Довідці, які 22 грудня 2009 року підписані ОСОБА_1 , зазначена базова процентна ставка, яка складає 3,0% на місяць, тобто 36% на рік (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році), а також передбачено відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне погашення заборгованості та у вигляді штрафу при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених Договором, більше ніж на 30 днів, у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту (а.с.30,31).

Проте, з розрахунків наданих позивачем, вбачається, що відсоткова ставка неодноразово змінювалася, в тому числі в сторону її збільшення.

Положеннями статті 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Вказана норма діяла на час зміни банком розміру фіксованої процентної ставки з 01 квітня 2015 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не доказів щодо належного повідомлення відповідача про зміну відсоткової ставки.

Таким чино, судом зроблено обґрунтований висновок про те, що вказане збільшення відсоткової ставки відбулось неправомірно, без відповідного узгодження в заяві та без укладення додаткової угоди, а тому за весь час користування кредитним лімітом відповідачу слід розраховувати відсотки за ставкою 36% річних.

Згідно до наданої банком виписки останній рух коштів по картковому рахунку здійснено ОСОБА_1 22 грудня 2018 року, а саме, нею було поповнено мобільний телефон на суму 04 грн. 00 коп. та сплачено комісію за зняття коштів в сумі 01 грн. 04 коп., після чого на картковому рахунку залишилася заборгованість в сумі 1100 грн. 00 коп., тобто в межах встановленого кредитного ліміту, на які банком було нараховано відсотки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість по процентам за користування кредитом, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , становить 566 грн. 50 коп., нарахована пеня за прострочене зобов`язання складає 50 грн. 00 коп. станом на 20 травня 2020 року, що узгоджується з умовами Договору.

Отже, з урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в оскарженій частині, оскільки позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом саме в тих розмірах та порядку, що заявлені у позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного судового рішення і не впливають на правильність вирішення спору по суті та не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374,375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 16 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: