КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/5840/19 Головуючий 1 інстанція - Сердинський В.С.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 грудня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргу спільним боргом подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 02 серпня 2005 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , про що виконкомом Великодимерської селищної ради, Броварського району, Київської області зроблено відповідний актовий запис №36.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2019 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від цього шлюбу у них є неповнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу нею та відповідачем було придбано земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0027, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шо підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.07.2019 р. №175231552, номер запису про право власності 15243357.

Вказана земельна ділянка була набута відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 05 липня 2016 року державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області Куценко Є.О., реєстраційний №2-1070.

Просила визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0027, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , залишити у власності ОСОБА_2 Ѕ частину спірної земельної ділянки, стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені витрати на судовий збір у розмірі 1011 грн.

У лютому 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом про визнання боргу спільним боргом подружжя.

Свої вимоги мотивував тим, що 03 липня 2016 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого він отримав у позику від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 600000 грн. зі строком їх повернення до 03 липня 2019 року.

Гроші він позичав в присутності своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , вони мали намір на спірній земельній ділянці побудувати станцію технічного обслуговування автомобілів.

Зазначив, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу з нього на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу в розмірі 600000 грн. Оскільки даний договір позики був укладений в інтересах сім`ї, вважає, що це боргове зобов`язання повинно бути визнане спільним боргом подружжя, його та ОСОБА_1 , у рівних частках.

Просив визнати борг за договором позики від 03.07.2016 р. в розмірі 600000 грн. ОСОБА_2 з ОСОБА_1 спільним боргом подружжя.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0027, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Залишено у власності ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , Ѕ частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0027, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 170,35 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргу спільним боргом подружжя - задоволено.

Визнано борг за договором позики від 03 липня 2016 року в розмірі 600000 (шістсот тисяч) грн. ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , спільним боргом подружжя.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , 09 липня 2020 року подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт - відповідач за зустрічним позовом вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку визнавши борг за договором позики від 03 липня 2016 року у розмірі 600 000 тисяч гривень спільним боргом подружжя, оскільки вона не була обізнана, як дружина про існування боргу, а також про те, що цей правочин укладатиметься в інтересах та на благо сім`ї.

Вказує, що позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, що кошти в розмірі 600 000 грн., згідно розписки від 03.07.2016 року позичалися та використані ним на придбання майна в інтересах сім`ї, а відсутності її згоди як другого з подружжя на укладення договору позики на значну суму ставить під сумнів дійсність такого договору і не може покладати будь яких обов`язків щодо його виконання на особу, яка не є стороною договору і не надавала згоди на його укладення.

Тому просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року в частині задоволення зустрічного позову про визнання за договором позики від 03 липня 2016 року в розмірі 600 000 грн., спільним боргом подружжя та ухвалити нове рішення, яким у цій частині ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції було встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2005 року.

Від спільного подружнього життя мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2019 року шлюб між ними було розірвано (а.с.9).

Також було встановлено, що у період шлюбу сторонами було придбано наступне майно: земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0027, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10,37-38).

03 липня 2016 року ОСОБА_2 складено розписку про те, що він отримав у борг від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 600000 грн., які зобов`язувався повернути до 03 липня 2019 року, з метою придбання земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва станції технічного обслуговування (а.с.55).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 600000 грн. (а.с.39).

Ухвалюючи рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за договором позики від 03 липня 2016 року в розмірі 600 000 грн., спільним боргом подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що крім права спільної сумісної власності на придбану земельну ділянку за рахунок позичених грошових коштів, внаслідок укладення договору позики у формі розписки у подружжя виникало також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України(частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 4 ст.65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду України у справах № 6-55цс13 від 19.06.2013, № 6-163цс12 від 20.02.2013, № 6-88цс12 від 12.09.2012).

З матеріалів справи вбачається, що за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули земельнуділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0027, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема встановлено, що спільне майно, а саме земельна ділянка придбана подружжям за спільні кошти шляхом отримання у борг грошових коштів в розмірі 600 000 грн.

Крім того, судом першої інстанції вірно було встановлено, що факт укладення відповідачем за первісним позовом і позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 договору позику від 03 липня 2016 року в інтересах сім`ї та витрата грошових коштів у розмірі 600000 грн. в інтересах сім`ї підтверджується вартість земельної ділянки, відповідно до договору купівлі-продажу від 05.07.20016 року., на суму 85860,00 грн. Послуги нотаріуса - 3000,00 грн. (а.с.37-38).

Витрати на будівництво СТО, яке розташоване на спірній земельній ділянці, також підтверджують видаткові накладні з серпня 2016 року по жовтень 2018 року, які були зроблені в період шлюбу та не заперечуються ОСОБА_1 ,

Окрім того, наявний в матеріалах справи договір щодо розроблення та погодження детального плану території земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0027, від 15 листопада 2016 року №158 (а.с.44-46)., також укладений в період перебування сторін у шлюбі.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком, суду першої інстанції, що спільне майно подружжя відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів не бере до уваги, так, як спірна земельна ділянка набута сторонами за час шлюбу.

А тому, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову,так, як борг за договором позики на придбання спірного майна укладався в інтересах сім`ї та під час шлюбу.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль