Справа № 682/415/20
Провадження № 2/682/402/2020
РІШЕННЯ
Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Маршал І.М., секретаря Корнійчука В.В.,
з участю представника позивача адвоката Жилюка О.В.,
відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Мазуркевича О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Славута цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку з надвірними будівлями спільною сумісною власністю та поділ житлового будинку з надвірними будівлями,-
В судовому засіданні представник позивача адвокат Жилюк О.В. підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задоволити.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мазуркевич О.С. в судовому засіданні щодо позову заперечили.
ОСОБА_1 у поданому ним до суду відзиві на позовну заяву вказує, що співмешкав з ОСОБА_2 , як сім`я з 2004 по 2015 рік, а з 2015 по 2018 рік не рахуючи часу перебування його на заробітках в Російській Федерації він проживав у належній йому на праві власності батьківській хаті, що в с. Мирутин Славутського району Хмельницької області та не був пов`язаним з позивачкою спільним побутом. З 2016 року відповідач проживає з іншою жінкою ОСОБА_4 з якою має намір одружитися. ОСОБА_1 вказує, що в грудні 2001 року він за свої кошти придбав спірний будинок та зробив в ньому ремонт і в вересні 2004 року зареєстрував там позивачку ОСОБА_2 . Відповідач стверджуючи те, що з 2015 року не проживає з позивачкою, як сім`я вважає, що ОСОБА_2 пропустила строки позовної давності на звернення до суду за захистом своїх майнових прав на житло, а тому просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.
Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, здійснивши системний аналіз правових норм слід дійти висновків, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року і на правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами до та після моменту набрання чинності Сімейним та Цивільним кодексами України (01 січня 2004 року), які не перебувають (не перебували) у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Тобто обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.
Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Судом встановлено, що з 1989 року сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 батьком якої є відповідач, а матір`ю - позивачка, що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 від 26.11.1990 року та свідоцтвом про встановлення батьківства серії НОМЕР_2 від 26.11.1992 року. Після народження доньки сторони продовжували проживати разом та вести спільне господарство, піклуватися один про одного, мати спільний бюджет та побут за адресою АДРЕСА_1 , у квартирі, яка належала на праві власності ОСОБА_2
19.12.2001 року згідно договору купівлі-продажу АЕЕ № 752417 ОСОБА_1 придбав будинок за АДРЕСА_2 .
Після придбання будинку позивачка ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_3 батьком якої є відповідач вселились в придбаний будинок та зареєструвались в ньому, як члени сім`ї відповідача і продовжували проживати в цьому будинку однією сім`єю разом із відповідачем. Факт реєстрації позивачки у спірному будинку з 21.09.2004 року по час розгляду справи в суді підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 14.02.2020 року.
10.08.2009 року згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_3 ОСОБА_1 придбав земельну ділянку площею 303 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на якій розташований спірний будинок.
Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що вони не були із позивачкою сімєю, оскільки він тривалий час проводив на заробітках за кордоном ( в Російській Федерації), мав свої власні кошти, в той час як ОСОБА_2 з дочкою проживали в м. Славуті, та ОСОБА_2 не мала власного доходу, з огляду на те, що це спростовано показами свідків.
Те, що сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1989 року по 01 січня 2017 року підтверджено в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Зокрема, свідок ОСОБА_7 показала, що вона народилася в 1990 році та є донькою сторін з яким проживала спільно. Всі вони разом спочатку до 2000 року проживали в житлі барачного типу ( АДРЕСА_1 ), а з 2000 року по 2015 рік проживати в спірному будинку, який було придбано її батьками (сторонами по справі). Батько (відповідач по справі) їздив на тимчасові заробітки, а мати (позивачка по справі) робила ремонт в спірному будинку та доглядала за донькою, крім того мама також час від часу працювала. Вони були звичайною сімєю. Надалі у батьків після її розлучення із чоловіком, також погіршилися відносини, про що їй сказала мама і батько пішов до іншої жінки.
Свідок ОСОБА_5 суду показала, що особи позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 їй знайомі ще з 1996 року. ОСОБА_5 разом з ОСОБА_2 працювали в Славутській Центральній районній лікарні. ОСОБА_1 працював у 90-х роках на відідленні звязку, а потім їздив на заробітки за кордон. ОСОБА_5 вказала, що відтоді, як вона знайома з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тобто з 1996 року їй відомо, що сторони проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина до осені 2016 року. Вона бувала у їх сімї на свята, вони також як сімя гостювали у неї. Спочатку вони проживали у житлі барачного типу належному ОСОБА_2 , яке та згодом продала, а кошти використала для облаштування системи опалення та ремонту в спірному будинку.
Свідок ОСОБА_6 суду показала, що її чоловік працював разом з ОСОБА_1 , так вона і познайомилась з ОСОБА_2 . Вказала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина. Спочатку вони проживали у житлі барачного типу, а вже потім придбали спірний будинок. ОСОБА_2 продала належну їй квартиру барачного типу, а кошти від продажу квартири вклала в ремонт вказаного будинку. ОСОБА_2 також працювала і за наймом як продавець, деякий час як ФОП, потім у районному архіві. Їй відомо, що з моменту придбання будинку ОСОБА_2 як жінка опікувалася домашнім затишком у ньому, вимивала будинок після реконструкції і ремонту, облаштовувала. Також вказала, що сторони спільно проживали в спірному будинку до 2016 року, а потім ОСОБА_1 залишив будинок та пішов проживати за іншою адресою.
На те, що відповідач ОСОБА_1 залишив спірний будинок та в 2016 році став проживати з іншою жінкою вказали свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Зокрема, свідок ОСОБА_8 , який є братом відповідача також вказав, що ОСОБА_1 та позивачка ОСОБА_2 з 2000 - х років до 2015 року проживали разом як сімя. При цьому вважає, що ОСОБА_2 була на утриманні в чоловіка, аліменти із нього на її користь чи на утримання дочки однак його брат не сплачував. Стверджує, що його брат займався ремонтом сам - наймав бригади по ремонту і поки були кошти то вони їх виконували, а коли він знову їхав - то всі роботи в будинку припинялися.
Свідок ОСОБА_9 суду також показав, що знайомий з ОСОБА_1 з початку 2013 року, який є його сусідом і кумом та який з 2016 року в спірному будинку не живе, оскільки живе з іншою жінкою. При проведенні ремонтних робіт у будинку лише ОСОБА_1 цим займався - наймав людей , з ними розраховувався.
Свідок ОСОБА_10 суду також показав, що знайомий з ОСОБА_1 та позивачкою ОСОБА_2 з 1990 - х років, жили по сусідству в будинку барачного типу, що в АДРЕСА_4 , жили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 як сімя, мали доньку. Згодом з ОСОБА_1 разом працювали водіями в Москві.
Квартира в будинку, де проживали ОСОБА_2 і ОСОБА_1 була оформлена на ОСОБА_2 і він купив у неї цю квартиру, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на той час в цій квартирі вже не проживали, а йому було відомо, що вони купили будинок. У будинок ОСОБА_11 з донькою переїздили самостійно, бо ОСОБА_12 на той час був із ним за кордоном. Також стверджує, що ремонт у спірному будинку робив ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_4 в суді показала, що ОСОБА_1 проживає з нею з весни 2016 року.
На підставі вищевказаного суд приходить до висновку, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 в розумінні застосованих до спірних правовідносин положень Сімейного кодексу України відповідно до п.1 розділу VII Прикінцевих положень цього кодексу, дійсно проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , були пов`язані спільним побутом, мають спільну доньку та набули майно, зокрема житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку по АДРЕСА_3 . Суд приймає як крайню дату їх спільного проживання 01.01.2017 року, оскільки із показів свідків слідує, що на 2016 рік сторони ще проживали спільно.
В квітні 2019 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком шляхом зняття її з реєстрації. Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 липня 2019 року ОСОБА_1 в позові було відмовлено.
Отже, суд приходить до висновку, що позивачці стало відомо про порушення її прав на майно, набуте під час спільного проживання з відповідачем, а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку по АДРЕСА_3 на якій вони розташовані, з моменту коли їй стало відомо, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до Славутського міськрайонного суду Хмельницької області про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком шляхом зняття її з реєстрації, тобто з квітня 2019 року.
З огляду на що, заявлене в судовому засіданні клопотання відповідача ОСОБА_1 щодо застосування до спірних правовідносин, які мають місце між сторонами, строків позовної давності під час судового розгляду не знайшло свого обгрунтування.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Проте, як було вже встановлено в судовому засіданні позивачці стало відомо про порушення її прав на майно, набуте під час спільного проживання з відповідачем, а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку по АДРЕСА_3 на якій вони розташовані, з моменту коли їй стало відомо, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до Славутського міськрайонного суду Хмельницької області про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком шляхом зняття її з реєстрації, тобто з квітня 2019 року, а тому слід дійти висновків, що перебіг строків позовної давності на звернення з позовом до суду за захистом свого порушеного права, яка відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена тривалістю в три роки (загальна позовна давність) для позивачки розпочався з квітня 2019 року та на момент її звернення з позовом до суду не сплинув.
Таку ж позицію висловив ВС у справі №203/304/17 від 06.11.2019, де навів висновок ВСУ від 23.09.2015 у справі №6-258цс15 :" Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності".
Вимоги позову про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01.01.2017 по травень 2018 року свого підтвердження не знайшли під час судоовго розгляду, тому в цій частині задоволенню не підлягають.
Судові витрати підлягають розподілу за правилами ст. 141 ЦПК України.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 256, ст.ст. 4, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 261, 267, 372 ЦК України, ст.ст. 3, 74, 60, 70, 71 та п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, суд, -
Позов задоволити частково.
Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнати житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку на якій розташований цей житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1436,40 гривень судових витрат.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції.

Суддя Маршал І. М.