КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Ковалевська Л.М.
Єдиний унікальний номер справи №381/846/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31 березня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KIF0GI, згідно якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 110 000,00 гривень на термін до 31 березня 2018 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

Вказував також, що 06 серпня 2008 року між тими самими сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №KIF0GI від 31 березня 2008 року, згідно якої кредитний договір було переведено з гривні у валюту - долар США. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав кредит відповідачу кредит у розмірі 23 441,04 доларів США.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 13 лютого 2020 року має заборгованість 138 683,93 доларів США, яка складається з: 22 885,67 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 18 547,51 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3989,78 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 93 260,97 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В зв`язку з тим, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, позивач визначив заборгованість до стягнення у розмірі 32564,85 доларів США, яка складається з: 22 885,67 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 9679,18 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 31 січня 2012 року по 13 лютого 2020 року.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 вказану заборгованість на свою користь.

Відповідач ОСОБА_1 та його представниця - адвокат Панченко А.В. вимоги позову не визнали, просили застосувати до позовних вимог (з урахуванням їх уточнення позивачем), положення статті 267 ЦПК України та відмовити позивачу АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №KIF0GI від 31 березня 2008 року (зі змінами згідно додаткової угоди від 06 серпня 2008 року) у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норма матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних відносин наслідки спливу строку позовної давності, оскільки 25 січня 2016 року відповідач здійснив часткове погашення боргу у розмірі 168,34 грн, перервавши строк позовної давності. Крім цього, суд не врахував, що за умовами договору строк виконання зобов`язань спливає 31 березня 2018 року.

Представниця відповідача ОСОБА_1 - адвокат Панченко А.В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та правильно застосував вимоги закону щодо строку позовної давності. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу - безпідставною. Просить апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 31 березня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про іпотечний кредит №KIF0GI, за умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 110 000,00 гривень строком не пізніше 31 березня 2018 на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Позичальник, в свою чергу, зобов`язався сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (а.с.9-12).

В подальшому, 06 серпня 2008 року між тими самими сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №KIF0GI від 31 березня 2008 року, згідно якої кредитний договір було переведено з гривні у валюту - долар США (а.с.13-15).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як зазначив позивач, відповідачем були порушенні умови договору і станом на 13 лютого 2020 року останній має заборгованість 138 683,93 доларів США, яка складається з: 22 885,67 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 18 547,51 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3989,78 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 93 260,97 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, позивач визначир заборгованість до стягнення, розмір якої становить 32 564,85 доларів США, та яка складається з: 22 885,67 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 9679,18 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 31 січня 2012 року по 13 лютого 2020 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що сплату кредиту відповідач припинив у 2009 році.

На виконання ухвали суду першої інстанції від 02 квітня 2020 року, позивач долучив до матеріалів справи виписку про рух коштів, проте відповідачу такий документ не направив.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до Вимоги АТ КБ «Приватбанк» за №30.1.0.0/2-R89 від 10 липня 2012, підтверджено, що у 2012 році банком в односторонньому порядку змінено кінцевий строк повернення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України (а.с.56-57).

В зв`язку з тим, що вимога позивача про дострокове повернення кредиту не була виконана відповідачем ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджено копією позовної заяви (а.с.58-65).

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач вважав свої права за договором про іпотечний кредит №KIF0GI від 31 березня 2008 року на повернення повної суми тіла кредиту та відсотків порушеними ще у серпні 2012 року.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч. 1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

У постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Враховуючи викладене, на підставі положень ст.1048, 1050 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що після надсилання відповідачу вимоги про дострокове погашення кредиту, позивач втратив право нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитними коштами.

Разом з цим, стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що враховуючи вищевказані положення, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно положення п.7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

За правилами ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 5 липня 2017року у справі № 6-509цс17.

Крім того, 5 липня 2017 року Верховний Суд України зробив правовий висновок у справі № 6-311 цс 16 про те, що за змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, позивач не зазначив причини пропущення строку позовної давності.

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на момент звернення позивача до суду (31 березня 2020 року) з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за Договором про іпотечний кредит №KIF0GI від 31 березня 2008 року, сплинув строк позовної давності, в межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а саме - три роки з моменту коли позивач дізнався про свої порушені права в серпні 2012, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Така позиція суду ґрунтується також на висновках ЄСПЛ, зроблених за результатами розгляду скарг, а саме, в своїх рішеннях ЄСРЛ вказує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Строк позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць конвенції, виконує кілька завдань, зокрема, забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть виникнути в разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20.09.2011, прийнятого за заявою №14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.96, прийнятого за заявами№22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 76 ЦПК України докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Посилання апелянта на те, що строк виконання зобов`язань за договором спливає 31 березня 2018 року є безпідставним, оскільки банк змінив строк виконання зобов`язання, 10 липня 2012 року, направивши відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що 25 січня 2016 року відповідач здійснив часткове погашення боргу у розмірі 168,34 грн, перервавши строк позовної давності також оцінюються колегією суддів критично, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії, спрямовані на сплату цих коштів.

Натомість, договірне списання грошових коштів не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання. Така позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 липня 2020 року у справі №401/6656/12-ц.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку ,що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 17 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді