16.12.2020 Провадження № 2/337/203/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Шаповалової А.В.

позивача - ОСОБА_1

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОГК «Хортицький» (м.Запоріжжя, вул.Новобудів 4а) про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за відпустку, компенсації за порушення строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, та за зустрічним позовом ОГК ««Хортицький» (м.Запоріжжя, вул.Новобудів 4а) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заподіяної матеріальної шкоди.

В С Т А Н О В И В :

28.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОГК «Хортицький» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 1932 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 4263,28 грн., компенсації за порушення строків її виплати в сумі 736,17 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 30311,93 грн.

Заочним рішенням від 04.06.2019 року позов задоволено.

Ухвалою суду від 16.10.2019 року заочне рішення скасоване, справа призначена до розгляду.

30.10.2019 року ОГК «Хортицький» звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача спричинену ним шкоду у період часу з 01.04.2016 року по 25.10.2017 року в розмірі 589504,98 коп., яка відповідає розміру незаконно отриманої ним заробітної плати у зазначений період.

10.01.2020 року представник відповідача ОГК «Хортицький» доповнив зустрічний позов вимогами щодо визнання недійсними наказів позивача від 1 квітня 2016 року та від 24.10.2017 року про призначення та звільнення позивача з посади в.о. голови правління ОГК «Хортицький».

Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року зустрічний позов ОГК «Хортицький» прийнято до спільного розгляду постановлено здійснювати розгляд у загальному проваджені, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 25 листопада 2020 року витребувано у ОГК «Хортицький» табелі робочого часу за період з січня 2016 р. по 24 жовтня 2017 р. ОГК «Хортицький»; відомості нарахування заробітної платні за період з січня 2016 р. по 24 жовтня 2017 р. працівникам ОГК «Хортицький»; штатний розклад ОГК «Хортицький» за період з січня 2016 р. по 24 жовтня 2017 р; протоколи засідань Правління ОГК «Хортицький» про призначення ОСОБА_1 в.о. головою Правління ОГК «Хортицький»; протокол №1 від 19.03.2016 р.; протокол №2 від 26.03.2016 р.; протокол №3 від 20.04.2016 р.; протокол №6 про затвердження ставок працівникам ОГК «Хортицький»; лист Управління праці та соціального захисту населення по Хортицькому району м. Запоріжжя від 11.02.2016 р. №10-11/1335; оригінал наказу №12 від 01.04.2016 р. про призначення ОСОБА_1 на посаду в.о. голови правління; наказ №13 від 01.04.2016р. про ліквідацію посади завідуючого господарства ОГК «Хортицький»; довідку про суму заборгованості по заробітній платні, та суму компенсації за щорічну відпустку та нараховану заробітну платню у травні, червні, липні, серпні, вересні 2017 року ОСОБА_1 ; довідку про суму утриманих податків та суму, яка підлягає виплаті кожного вказаного місяця; довідку про кількість робочих днів на підприємстві, /установі, організації/ і кількість відпрацьованих ОСОБА_1 робочих днів у вказані місяці 2017року, копію табелю фіксування виходів на роботу та відомостей нарахування заробітної плати ОСОБА_1 у вказані місяці; якщо ОСОБА_1 знаходився у щорічній відпустці або у відпустці без збереження зарплатні та на лікарняному вказати період та кількість його не робочих днів у відповідному місяці.

Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про призначення по справі судово-економічної експертизи відмовити.

Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, суду пояснив, що наказом від 07.03.2013 року він був прийнятий на роботу на посаду охоронника ОГК «Хортицький», та був обраний у склад правління. У зв`язку з самоусуненням голови правління ОСОБА_5 рішенням правління його було обрано на посаду в.о.голови правління ОГК, про що ним було видано наказ № 12 від 1 квітня 25.10.2016 року, у червні 2017 року він припинив сумісництво, на посаду охоронця прийняв іншу людину, а сам залишився виконувати обов`язки голови, наказом від 24 жовтня 2017 року він звільнився з посади виконуючого обов`язки голови правління за власним бажанням. При звільненні йому не була виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку, за відпрацьований період - з 1 квітня 2016 року по день звільнення. При звільненні він не скористувався своїм службовим становищем та прийняв рішення щодо виплати заробітної плати іншим працівникам та здійснення інших платежів, у тому числі за користування електричною енергією, тощо. На час звільнення на рахунку ОГК залишалося близько 100 грн, в подальшому з членів ОГК збиралися членські внески , але заборгованість йому не сплатили. Просить позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, оскільки жодної шкоди підприємству ОГК його діями завдано не було. Крім того, просить стягнути на його користь понесені судові витрати, зазначивши, що наразі позбавлений можливості надати докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, оскільки його представник хворіє, перебуває на стаціонарному лікуванні, у зв`язку з чим від надавав заяви щодо відкладення розгляду справи.

У судове засідання представник позивача повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази на підтвердження поважності причини відсутності у судовому засіданні не надав, у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, суд провів судове засідання у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 просить у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач всупереч Статуту незаконно призначив себе на посаду в.о. голови ОГК та незаконно отримував заробітну плату, а саме: 19.03.2016 року позивач рейдерським шляхом незаконно заволодів печаткою, документацією та ключем до електронної пошти ОГК «Хортицький».26.03.2016 року було прийняте рішення правління та ревізійної комісії щодо вираження недовіри та звільнення ОСОБА_5 з посади, інших рішень правління не приймало. Загальними зборами ОГК позивач на посаду не обирався. До 18.08.2018 року фактичним та законним керівником був ОСОБА_5 , який передав повноваження ОСОБА_6 . Порушення щодо виплати заробітної плати на день звільнення були допущені самим позивачем ОСОБА_7 , який в той час взяв на себе відповідальність за їх нарахування та виплату , який разом зі своєю сестрою-бухгалтером ОСОБА_8 підписував необхідну документацію. Бухгалтерська документація при звільненні ОСОБА_1 не передавалася. Табелі обліку робочого часу відсутні, доказів невикористання відпустки за зазначений період позивач не надав, розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за невикористану відпуску позивачем взагалі не доведений та наразі перевірити такі нарахування взагалі неможливо, оскільки останній при звільненні не передав кооперативу усю належну документацію. ОСОБА_1 і наразі обіймає посаду сторожа. З якої він не звільнений. Крім того, ОСОБА_1 було спричинено шкоду ОГК у вигляді неправомірного заволодіння грошима у вигляді незаконно отриманої заробітної плати, яка підлягає стягненню з позивача. Просить у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 просить у задоволені позову відмовити, зустрічний позов задовольнити, оскільки позивач вжив незаконних дій щодо рейдерського захвату влади у ОГК та спричинив шкоду підприємству. Заробітну плату отримував незаконно, у підвищеному розмірі, оскільки роботу охоронця за сумісництвом не виконував взагалі, свою відпуску він відгуляв, а тому підстави для нарахування компенсації за невикористану відпустку відсутні. Бухгалтерська документація з вини позивача у ОГК «Хортицький» велася неналежним чином. Просить у задоволені позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_9 , який брав участь у якості представника у попередніх судових засіданнях (до переобрання голови ОСОБА_4 ) допитаний за правилами допиту свідка, під присягою суду пояснив, що його вибрали головою ОГК «Хортицький» у 2018 році. До цього часу він входив до складу правління. ОСОБА_1 на посаду голови правління загальними зборами не обирали, у 2017 році він разом з сестрою бухгалтером ОГК незаконно захопили владу на підставі рішення правління, до складу якого він не входив. З цього часу ОСОБА_1 виконував обов`язки голови правління, а ОСОБА_5 від посади самоусунувся. З посади охоронця ОСОБА_1 не звільнили. У жовтні 2017 року члени кооперативу висунули недовіру позивачеві, тоді він повідомив про написання заяви про звільнення, але документацію у повному обсязі не передав. Після звільнення позивачеві нарахували зарплату відповідно до наявних документів, пропонували отримати нараховані гроші, запрошували його на засідання правління, але повідомили, що він не прийде, бо відмовляється від отримання нарахованої суми. Вважає, що діями позивача ОГК було спричинено шкоду, але не у вигляді нарахованої та отриманою зарплатні, а у розмірі приблизно 5000 грн, які було сплачено як штрафні санкції, що були накладені на ОГК як наслідок його діяльності. Службове розслідування за цим фактом не проводилося, пояснення від позивача не відбиралися. Він підписав зустрічний позов з вимогою щодо стягнення з позивача нарахованої та отриманої заробітної плати внаслідок отриманої консультації юриста. Просить у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 просить у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач обіймав посаду голови ОГК «Хортицький» в супереч його Статуту, зустрічний позов просить задовольнити.

Вислухавши пояснення учасників провадження, допитаних свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , розглянувши матеріали справи, зясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено:

Наказом від 7 березня 2013 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду охоронника ОГК «Хортицький».

Згідно наказу № 12 від 1 квітня 2016 року ОСОБА_1 на підставі рішення засідання правління кооперативу та ревізійної комісії від 26 березня 2016 року назначений на посаду в.о. голови правління з окладом згідно штатного розпису та останньому дозволено сумісництво посади охоронника з 1 квітня 2016 року.

Згідно наказу № 18 від 24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 на підставі заяви від 4 жовтня 2017 року звільнено з посади в.о. голови правління за власним бажанням з 25 жовтня 2017 року.

Зазначені накази видані та підписані ОСОБА_14 , як в.о. голови правління.

4.10.2017 року Голові ревізійної комісії ОСОБА_15 ОСОБА_1 було подано заяву про надання тарифної відпустки за 2016-2017 рік з 7.10.2017 року з наступним звільненням з займаної посади. Зазначена заява була погоджена з членами правління - ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , що підтверджено наявними підписами та резолюцією «надати відпустку».

Згідно відомості № 10 нарахування заробітної плати за жовтень 2017 року, затвердженої в.о.голови правління ОСОБА_1 , вбачається, що останньому до виплати було нараховано 7696 грн., з яких 5296 грн. становить компенсація за невикористану відпустку, 2400 грн.- заробітної платні, що після сплати податків становить 6195,28 грн.

4.11.2017 року на ім`я голови правління ОСОБА_5 позивачем надіслано вимогу щодо виплати затриманої заробітної плати. Зазначена вимога залишена без належного реагування.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Положеннями статей 4, 6 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Пунктом 7 Порядку визначений порядок нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях і провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Аналіз частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки" дозволяє дійти висновку про встановлення законодавцем права працівника, який звільняється, вимагати виплати йому роботодавцем грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

За змістом статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою визначено структуру заробітної плати, вбачаються три її складові - "основна заробітна плата", до якої законодавцем віднесено винагороду за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці; "додаткова заробітна плата", що включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, а також премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; "інші заохочувальні та компенсаційні виплати", до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, чинним законодавством грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку працівника у разі його звільнення віднесено до додаткової заробітної плати, а частиною першою статті 47 КЗпП України гарантовано її виплату у день звільнення працівника разом з іншими належними працівнику виплатами на дату звільнення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.04.2019 р. у справі №607/14495/16ц, проаналізувавши положення трудового законодавства, що регулює предмет позовної давності, зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Отже, працівник може вимагати від роботодавця всі виплати, на які він має право згідно з умовами трудового договору та законодавства, що застосовується. При цьому не має значення, здійснив роботодавець нарахування таких виплат чи ні. Такий підхід є логічним продовженням позиції, висловленої Конституційним Судом України у рішенні від 15.10.2013 р. №9рп/2013.

Відповідно до ст.1.ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати,затвердженої Наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, яка детально визначає структуру заробітної плати та те, що індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати входять до фонду додаткової заробітної плати, тому суд вважає , що останні не обмежені позовною давністю,і підлягають стягненню за весь період заборгованості.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

На підтвердження заборгованості по заробітній платі та несплаченій компенсації за невикористану відпустку у вищезазначених розмірах, позивач посилається на відомість № 10 нарахування заробітної плати за жовтень 2017 року.

Зазначена відомість затверджена виконуючим обов`язки обслуговуючого гаражного кооперативу « Хортицький» Малюта В.М., на його підписі міститься печатка зазначеного кооперативу.

Належних та беззаперечних доказів, які б спростовували відсутність заборгованості перед ОСОБА_1 по заробітній платі за жовтень 2017 року та компенсації за невикористану відпустку, відповідач суду не надав. Посилання представників про те, що ОСОБА_1 при звільненні не передав необхідної документації, не є слушними, оскільки саме роботодавцеві лежить обов`язок щодо введення належної документації, а тому відповідальна особа повинна була вжити усіх необхідних дій щодо передання звільненим працівником усього належного майна та документації, у тому числі звернутися до відповідних органів або суду в порядку цивільного судочинства, для вирішення питання про повернення таких цінностей.

Водночас головним управлінням держпраці у Запорізькій області від 27 червня 2018 року № 08/02.8-06/5023 про розгляд звернення ОСОБА_1 стосовно можливих порушень законодавства про працю керівником Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» під час інспекційного відвідування було встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено розрахункові кошти у тому й числі, грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 83 КЗпП України. За результатами контрольного заходу складено акт голові правління ОСОБА_5 , видано обов`язковий до виконання припис.

Доводи представника позивача щодо рейдерського захвату влади ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надана належних та беззаперечних доказів на спростування зазначених обставин, надана суду копія заяви з цього питання до правоохоронних органів не містить вимоги щодо проведення слідчих дій та притягнення останнього до відповідальності, результатів розгляду зазначеної заяви та прийнятих щодо неї будь-яких рішень суду не надано взагалі.

Правове регулювання відносин, пов`язаних із призначенням працівника виконуючим обов`язки, здійснюється на підставі КЗпП України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11 грудня 1986 року), що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України. За змістом норм, що містяться у зазначених актах, в їх системному зв`язку призначення працівника виконуючим обов`язки на вакантну посаду не допускається. Це можливо лише за посадою, на яку призначення здійснюється вищим органом управління. Отже, призначення працівника виконуючим обов`язків можливе до затвердження його на цій посаді вищим органом управління. Тимчасове виконання обов`язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) по установі. Працівник, який заміщує тимчасово відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи, крім випадків передбачених КЗпП, у тому числі має право за погодженням з роботодавцем виконувати роботу за сумісництвом за попередньою посадою.

Згідно Статуту ОГК «Хортицький» вищим органом кооперативу є загальні збори, до компетенції яких, серед іншого-обрання голови правління кооперативу. Правління кооперативу є виконавчим органом кооперативу, що здійснює управління кооперативом у період між загальними зборами члені кооперативу, забезпечує виконання їх рішеннями.

Згідно протоколу № 1 звітно-виборчих зборів від 21 листопада 2015 року членами ОГК прийнято рішення залишити головою правління ОСОБА_5 , членами правління обрати ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , членами ревізійної комісії ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_3 .

За змістом протоколу № 1 від 19.03.2016 року засідання правління та ревізійної комісії ОСОБА_5 повідомив, що він не бажає бути головою правління та надасть заяву про звільнення з сімейними обставинами, рішенням зборів, крім іншого, п.7, обрано в.о. голови правління ОСОБА_1 до проведення загальних зборів кооперативу 2016 року.

На підставі ухваленого рішення було видано наказ №12 від 01.04.2016 року щодо призначення ОСОБА_1 на посаду в.о.голови правління та дозволено сумісництво посади охоронця.

Відповідно до Протоколу № 2 від 26 березня 2016 року рішенням засідання правління та ревізійної комісії вирішено ОСОБА_5 звільнити з 31.03.2016 року за зловживання службовим становищем та довірою членів кооперативу, ОСОБА_1 запропоновано вступити на посаду в.о.голови правління з 01.04.2016 року з правом підпису банківських фінансових та інших документів до проведення загальних зборів у 2016 році. . Зазначений протокол № 1 в частині ухваленого рішення підписаний членами правління : ОСОБА_16 , ОСОБА_24 , ОСОБА_1 та членами ревізійної комісії ОСОБА_25 , ОСОБА_23 та ОСОБА_3 ( представником відповідача у судових засіданнях).

Зазначенні протоколи підписані без зауважень всім складом правління та ревізійної комісії, в тому числі свідком ОСОБА_16 , як членом правління та представником відповідача ОСОБА_3 , як членом ревізійної комісії.

08.07.2016 року від імені голови ОГК «Хортицький» ОСОБА_5 на ім`я начальника Хортицького РВ надійшла заява щодо рейдерського захвату ОСОБА_1 печатки та документації кооперативу, натомість остання не містить вимог щодо притягнення останнього до відповідальності взагалі. Рішення (відповіді) відповідних органів щодо розгляду зазначеної заяви представниками відповідача не надано.

Згідно Протоколу № 5 звітно-виборчих зборів членів ОГК від 12 листопада 2016 року, на якому були присутні 415 осіб вбачається, що на посаду голови правління ОГК «Хортицький» було висунуто дві кандидатури ОСОБА_1 та ОСОБА_26 , які набрали рівну кількість голосів, тому було прийняте рішення щодо проведення членами правління поіменного опитування членів кооперативу щодо кандидатури на посаду голови правління для набрання кворуму.

З 15.11.2016 року по 25.03.2017 року тривав збір підписів членів кооперативу, згідно який за ОСОБА_1 проголосувало 219 осіб, з 577 членів ОГК.

Згідно протоколу № 1 загальних зборів членів ОГК від 22.10.2017 року, на зборах виступив ОСОБА_3 , з докладом, що правління під керуванням ОСОБА_1 самостійно збільшило заробітну плату головному бухгалтеру та в.о. голові правління, внаслідок чого за 2016 рік в.о. голові було сплачено 10460,28 грн, за 2017 рік 17275, 2 грн., які було запропоновано повернути до каси кооперативу протягом місяця, за що члени кооперативу проголосували одностайно. Крім того, на зборах виступив ОСОБА_27 , який доповів, що на сайті Мінюсту головою залишається ОСОБА_28 , та запропонував поновити його на посаді, за що члени кооперативу проголосували одностайно.

Зазначене однозначно, на думку суду , свідчить про те, що за період з 01.04.112016 року по 24.10.2017 року ОСОБА_28 самоусунувся від фактичного виконання обов`язків голови правління та зазначені обов`язки в цей час на підставі рішень правління виконував позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу № 1 від 30.09.2018 року засідання правління вирішило накази №12 від 01.04.2016 року та накази № 18 від 24.10.2017, року, що видані ОСОБА_1 вважати недійсними.

1.10.2018 року керівником ОГК ОСОБА_29 були видані накази №1 та № 2 , відповідно до яких на підставі рішення правління від 30.09.2018 року Наказ № 12 від 01.04.2016 року та наказ № 18 від 24.10.2018 року про прийняття та звільнення з посади в,о. голови правління скасувати та вважати недійсними. Підписи про ознайомлення ОСОБА_1 з текстом наказу останні не містять .

Згідно Акту від 3.10.2018 року , вбачається, що( мовою оригіналу) «3.10.2018г по почте и по телефону было сообщено ОСОБА_1 прийти и ознакомиться з приказами №1, № 2 та 01.10.2018 г. под роспись, ОСОБА_1 не явился, от подписи отказался.» При цьому доказів відправки такого запрошення, як і тексту самого запрошення, відомості - ким та за яким номером телефону було зроблено таке запрошення, де саме та у присутності яких осіб була висловлена така відмова - суду не надано.

Також учасники провадження, та допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 повідомили суду, що у зазначений період обов`язки голови правління фактично виконував ОСОБА_1 , який отримував заробітну плату, документи, пов`язані з діяльністю кооперативу підписував своїм підписом але напроти прізвища ОСОБА_5 , який вважався належним підписантом, ОСОБА_5 самоусунувся від виконання цих обов`язків та виконував обов`язки зав господарством, де отримував заробітню плату замість свого сина, якого офіційно було призначено на саму посаду. Крім того, ОСОБА_1 певний час працював охоронцем. Зазначені пояснення відповідають матеріалам справи та сумніву у суду не викликають.

Таким чином, суд вважає що виконання ОСОБА_1 обов`язків голови правління відбулося на підставі рішень колегіального органу правління від 26 березня 2016 року, яке є чинним та у встановленому законом порядку не спростоване, а тому підстави вважати безпідставне отримання ним заробітної плати за виконану роботу, у суду відсутні. При цьому суд зауважує, що Статутом ОГК «Хортицький» регламентований лише порядок обрання голови ОГК загальними зборами на посаду постійно (до переобрання), призначення виконуючим обов`язків нормами Статута не врегульовано, а тому призначення органом правління ОСОБА_1 на посаду в.о.голови не суперечить положенням КЗпП України

Накази №№ 1,2 від 1.10.2018 року керівника ОГК ОСОБА_29 про скасування та недійсність наказів про прийняття та звільнення з посади в.о. голови правління ОСОБА_1 суд розцінює як штучно створені докази, видані вже після припинення трудових відносин з позивачем, зазначений доказ був наданий суду лише у лютому 2020 року, про існування такого наказу у відзиві не зазначено, а заявлена відповідачем у зустрічному позові вимога щодо визнання недійсними наказами позивача від 1.04.2016 року та від 24.10.2017 року про призначення та звільнення позивача з посади в.о. голови правління ОГК «Хортицький» за підписом ОСОБА_30 суперечить змісту наданих наказів за його підписом взагалі.

Отже суд вважає доведеним факт, що позивач на посаду голови ОГК загальними зборами не вибирався, однак заступив до виконання обов`язків голови правління відповідно до рішень правління з заробітною платою, яку отримував попередній голова ОСОБА_5 з подальшим підвищенням згідно затверджених штатних розписів. Заробітна плата була нарахована йому бухгалтерією, при проведенні ревізій фінансової діяльності кооперативу жодного разу не було виявлено незаконності отримання позивачем заробітної плати, доказів порушення трудової дисципліни під час виконання обов`язків позивачем суду не надано.

За змістом частини шостої статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до Протоколу № 6 засідання правління кооперативу від 14 грудня 2016 року з метою забезпечення фонду заробітної плати у зв`язку зі збільшенням мінімальної заробітної плати з 01 січня 2017 року, вирішено скоротити у штатному розписі посади охоронця 2 особи, електромонтера 1 особа, охоронці переведені на новий графік роботи та прийнято рішення щодо встановлення на 2017 рік нових окладів : голові правління -3200 грн, головному бухгалтеру -2400 грн, відповідальному за електрогосподарство -1000 грн, денному охоронцю -3200 грн., нічному охоронцю -1600 грн.

Відповідно до штатного розкладу голові встановлений розмір окладу за період січень-березень 2015 року -1812 грн, квітень-серпень 2015 року -1962 грн., вересень 2015-квітень 2016 року-2200 грн, травень-листопад 2016 року-2315, грудень 2016-2475 грн, охороннику за період січень-березень 2015 року -1218 грн, квітень-серпень 2015 року -1368 грн., вересень 2015-березень 2016 року-1548 грн, квітень 2016-1730 грн., травень-листопад 2016 року-1820грн, грудень 2016-1900 грн.

Слід зазначити, що кошторис затверджувався на засіданнях правління та членів ревізійної комісії, доказів щодо прийняття позивачем самостійних рішень щодо діяльності кооперативу суду не надано.

Згідно статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Положення статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно листа Мінпраці № 190/13 / 116-11 від 17.06.2011р. термін давності, після якого працівник втрачає право нa щорічну відпустку та додаткові відпустки, законодавством не передбачено. У зв`язку з цим працівнику компенсація за невикористану відпустку при звільненні повинна бути виплачена зa всі попередні роки, зa які він не використав відпустку. У разі одночасного звільнення сумісника з основного місця роботи та з роботи за сумісництвом роботодавець зобов`язаний провести розрахунок компенсації за невикористану відпустку по кожному місцю роботи та виплатити працівнику компенсацію по кожному з них. (Постанова ВС від 04 грудня 2019 року № 182/4561/16-ц, провадження № 61-38333св18).

ОСОБА_1 було звільнено 25 жовтня 2017 року, а остаточний розрахунок по заробітній платі з ним не проведено до теперішнього часу.

Розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 у день звільнення у повному обсязі не проведено, наявна заборгованість з нарахованою, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 1932 грн., компенсації за відпустку 4263,28 грн.

Заборгованість з виплати заробітної плати за жовтень 2017 року склала 1932-00 грн. і не сплачена компенсація за відпустку складає 4263, 28 грн, а усього заборгованість складає 6195,28 грн.

Доказів щодо надання позивачеві відпуски за період з 1.04.2016р. по день звільнення -25.10.2017 р. відповідачем не надано взагалі.

У відповідності до вимог ст.34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням її строків виплати. Проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За приписами ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованим громадянам.

Відповідно до п.3 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» заробітна плата (грошове забезпечення)підлягає компенсації.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Індекси інфляції за листопад та грудень 2017р. дорівнюють:

Листопад - 100,9%, грудень 101,0%,

Індекси інфляції у 2018 році дорівнюють:

Січень 101,5 %, лютий- 100,9 %, березень- 101,1%, квітень- 100,8%, травень 100,0 %, червень- 100,0%, липень- 99,3 %, серпень 100,0 %, вересень- 101,9 %, жовтень- 101,7 %.

Індекси інфляції у 2019 році дорівнюють:

Січень 101,0 %, лютий 100,5 %

На час звернення позивача до суду заборгованість відповідача по зарплатні та відпускним з листопаду 2017 р. по жовтень 2018 р. з урахуванням інфляції складає 6931,45 грн., за 2018 рік - 6828.68 грн., за 2019 рік -6931,45 грн.

Таким чином, компенсація за порушення строків виплати заробітної плати складає: 6931,45 грн. 6195,28 грн. = 736,17 грн.

Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Висновки з рішення КС Україні від 22.02.2012р. за № 4-рп/2012 встановлюють,що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тобто КСУ чітко визначився зі строком для звернення до суду, виходячи не з моменту самого звільнення, а з часу, коли підприємство фактично розрахувалось з працівником.

Відсутність коштів у роботодавця не є підставою для звільнення його від відповідальності у формі виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 184/689/16-ц (провадження № 61-23744св18).

Слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а отже строк пред`явлення до суду вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується тримісячним строком, передбаченим статтею 233 КЗпП України (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/5652/16-ц (провадження № 61-29211св18)

Середньомісячна зарплата позивача становить 2586 грн., середньоденний заробіток позивача становить 119,81 грн.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. (Постанова ВС від 02.12.2020 року справа № 751/1198/18)

Позивач просить стягнути на його користь середній заробіток час затримки розрахунку при звільненні за 253 календарних днів, що становить 119,81 грн.х253=30311,93 грн., однак звернувся до суду з зазначеними вимогами лише 28 березня 2019 року, тобто з пропуском тримісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, поважність причин пропуску суду не доведена, клопотань про поновлення пропущеного строку суду не доведена, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Доводи відповідача щодо відсутності вини з боку відповідача у невиплаті заробітної плати суд до уваги не приймає, оскільки як вбачається з пояснень представника ОСОБА_29 та свідка ОСОБА_16 , після звільнення позивача йому повинна була виплачена сума у меншому розмірі , ніж він вважає, останній відмовився від отримання цих грошей, однак вимоги ч.2 ст.116 КЗпП України, згідно яких- в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму, роботодавцем не виконані.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення неотриманої заробітної плати є законними та обґрунтованими, з боку відповідача не спростованими, ОГК «Хортицький» , який є роботодавцем, не надав жодного належного доказу на спростування розміру невиплаченої заробітної плати, а тому позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню.

Щодо зустрічного позову відповідачем заявлені вимоги щодо стягнення з позивача на користь відповідача на підставі стст.130,134,135 КЗпП України та ст.ст. 1167 спричинену ним матеріальну шкоду, завдану протягом часу: з 01.04.2016 року по 25.10.2017 року в розмірі 59504, 98 грн та визнання недійсними наказів позивача від 01.04.2016 року та від 24.10.2017 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.130 КЗПП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За змістом ст.ст.132 133 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.Керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

Відповідно до ст.138 КЗПП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 522/4619/16-ц (провадження № 14-634цс18) зроблено висновок, що «стаття 132 КЗпП передбачає матеріальну відповідальність у межах середнього місячного заробітку і не містить випадків повної матеріальної відповідальності. Вичерпний перелік випадків повної матеріальної відповідальності передбачений статтею 134 КЗпП. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина, виражена у формі умислу або необережності».

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд зазначає, що з боку представника позивача не надано жодних доказів на підтвердження протиправної поведінки позивача та неналежне виконання останнім трудових обов`язків, ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади за власним бажанням, вимоги про відшкодування шкоди у вигляді безпідставно отриманої заробітної плати заявлено з пропуском тримісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України,поважність причин пропуску суду не доведена, клопотань про поновлення пропущеного строку суду не доведена, а тому зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн. , оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати, підстав для стягнення на користь позивача суми судового збору у розмірі 768,40 грн.суд не вбачає, оскільки зазначений судовий збір сплачений за вимогами щодо стягнення середнього заробітку в порядку ст.116 ЗпП, у задоволенні яких відмовлено.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦК України відповідач має право на відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних з наданням йому правничої допомоги.

Згідно до п.8 ЦПК України 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи, що відповідна заява у судових дебатах була зроблена представником позивача, враховуючи вимоги п. 5) ч.7 ст 265 ЦПК України суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати без виклику сторін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 89, 141, 279, 263, 264, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОГК «Хортицький» (м.Запоріжжя, вул.Новобудів 4а) про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за відпустку, компенсації за порушення строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Обслуговуючого гаражного Кооперативу «Хортицький» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платні 1932 грн, компенсацію за відпустку 4263,28 грн, компенсацію за порушення строків її виплати 736,17 грн, , а всього 6 931,45 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог-відмовити. Стягнути з Обслуговуючого гаражного Кооперативу «Хортицький», судовий збір на користь держави в розмірі 768,40 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОГК «Хортицький» до ОСОБА_1 про стягнення заподіяної матеріальної шкоди відмовити.

Призначити проведення судового засідання для вирішення питання про судові витрати в частині стягнення витрат на правничу допомогу на 23 грудня 2020 року об 13-30 год. у приміщенні Хортицького районного суду м. Запоріжжя без виклику сторін.

Встановити сторонам строк для подання доказів до суду щодо розміру понесених ними судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, до яких надати докази відправки відповідних заяв та документів учасникам провадження..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлений 21 грудня 2020 року. Копію рішення надіслати сторонам.

Суддя: