Справа №491/261/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
(в порядку ст.ст.280-282 ЦПК України)
29 січня 2020 року Ананьївський районний суд Одеської області
в складі: головуючого судді - Желяскова О. О.
з участю: секретаря Гула О.Р.,
розглянувши в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьїв Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРАКС-ВАЙТ» про захист прав споживача та витребування безпідставно набутого майна, визнання договору недійсним, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області,
На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРАКС-ВАЙТ» про захист прав споживача та витребування безпідставно набутого майна, визнання договору недійсним, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області.
Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов`язання передати предмет лізингу (транспортний засіб - Ravon r4 Comfort) у власність та користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.
В мережі Інтернет на сайті «ОLX» позивач з оголошення дізнався про продаж автомобіля « ІНФОРМАЦІЯ_1 r4 Comfort» за 259000,35 грн. і по вказаному в оголошені телефону йому відповіли, що даний автомобіль є в наявності та надали адресу офісу. Прибувши в м.Київ, позивач уклав договір , який складався з 15 аркушів.
Як вказано в позовній заяві, співробітники ТОВ «АВТО ГАЛАКТИКА» запевнили позивача, що необхідно підписати договір фінансового лізингу для податкової звітності.
На виконання умов договору, ОСОБА_1 було сплачено рахунок на суму 26 000 грн.
Під час підписання договору позивачу не надали часу для ознайомлення з умовами договору, пояснивши це тим, що вони всі умови йому розповіли в усній формі. Проте, як зазначає позивач, прийшовши додому та прочитавши всі умови договору, він зрозумів, що його ввели в оману та ошукали, оскільки в ньому були викладені інші умови - інший предмет договору (автомобіль іншої марки та моделі), інша вартість автомобіля, платежі, які необхідно сплачувати; призначення платежу в сумі 26 000 (двадцять шість тисяч гривень 00 копійок) виявилися винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням договору, що його права як споживача ніяким чином не захищені і гарантії отримання оплаченого майна за обіцяною йому ціною відсутні.
В позовній заяві позивач зазначає, що у відповідності до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Також несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
На думку позивача, для укладеного вищевказаного договору характерна непоінформованість учасників про його істотні умови, зокрема колір, об`єм двигуна, індивідуальні технічні характеристики, комплектацію автомобіля, тощо.
В п.1.7 договору вказується, що предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даній статті та Специфікації (Додаток 1 Договору).
Проте, як зазначає позивач, даної специфікації не міститься а ні в Договорі, а ні в Додатках. Дана специфікація відсутня, сторони її не підписували.
Не забезпечено права лізингоотримувача на вибір постачальника (продавця) предмету лізингу, в той час як згідно п.1.4 спірного Договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.
За вищезазначеними зобов`язаннями відповідає продавець, права вибору якого лізингоотримувач позбавлений, що, на думку позивача, не дає можливості позивачеві на паритетних з відповідачем засадах перевірити дотримання виконання умов договору та суперечить вимогам ч.1 ст. 808 ЦК України.
В позовній заяві ОСОБА_1 також зазначає, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо таке право не надається; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору.
Отже, на думку позивача, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві.
Згідно з Договором лізингу комісія за передачу предмета лізингу - це єдиноразовий платіж, розмір якого становить 3 відсотки від вартості предмета лізингу, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов`язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу.
Відповідно до статті 10 Договору лізингу лізинговий платіж включає: відсотки за користування обсягом фінансування в розмірі 20 відсоток річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода відповідача за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісію за супроводження договору в розмірі 6%.
Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.
Виходячи з цього, позивач вважає, що адміністративний платіж та комісія за передачу предмета лізингу, які передбачені Договором лізингу, виходять за межі переліку платежів, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг».
Підпунктом 11.1 статті 11 Договору лізингу передбачено, що після завершення терміну лізингу позивач має придбати предмет лізингу у відповідача за викупною вартістю, що буде визначена відповідачем з урахуванням виконання позивачем зобов`язань щодо сплати лізингових та інших платежів, що підлягають сплаті за договором лізингу.
Договором лізингу передбачено право відповідача змінювати та розривати договір лізингу в односторонньому порядку, а позивач в такому праві фактично обмежений. Для позивача встановлені жорсткі зобов`язання та непропорційно великі розміри штрафів та пені.
Крім того, як зазначає позивач, згідно з підпунктом 5.2 статті 5 договору лізингу позивач зобов`язаний: за власний рахунок втримувати предмет лізингу в належному технічному та робочому стані; додержуватись інструкцій та рекомендацій виробника та продавця щодо утримання, обслуговування та експлуатації предмета лізингу (з залученням належним чином підготовлених фахівців, реквізити яких мають бути надані позивачу відповідачем). Всі роботи, пов`язані з технічним обслуговуванням та ремонтом предмета лізингу, повинні виконуватися виключно на сертифікованих станціях технічного обслуговування продавця та/або на станціях технічного обслуговування, які будуть вказані відповідачем. Всі витрати, пов`язані з експлуатацією, технічним обслуговуванням та ремонтом предмета лізингу покладаються на позивача, що на думку позивача, з урахуванням відсутності в нього права вибору продавця, суперечить положенням ст.808 ЦК України.
Також, позивач зазначає, що ТОВ «АВТО ГАЛАКТИКА» не надав йому реквізитів сервісної організації, яка має здійснювати сервісне обслуговування предмета лізингу.
Таким чином, на думку позивача, у договорі лізингу виключені та обмежені права позивача, як споживача стосовно ТОВ «АВТО ГАЛАКТИКА» у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором лізингу та законом, звужені обов`язки відповідача, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно значно розширені права відповідача, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Крім того, позивач зазначає, що договір лізингу в супереч положенням ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» не містить таких істотних умов, як предмет лізингу та розмір лізингових платежів.
Ухвалою суду від 29 березня 2019 року у справі відкрито провадження, прийнято рішення про здійснення її розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено проведення у справі підготовчого судового засідання.
Також в ухвалі про відкриття провадження у справі було запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, роз`яснено відповідачу порядок подачі відзиву на позовну заяву, а також те, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ухвалу суду про відкриття провадження у справі було надіслано на адресу відповідача зазначену у позовній заяві супровідним листом за вихідним №491/261/19/2653/2019 від 25 березня 2019 року (а.с.40).
Проте, рекомендований лист за вихідним номером суду №491/261/19/2653/2019 від 25 березня 2019 року, яким на адресу відповідача було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками (а.с.50), повернувся на адресу суду з довідкою працівника поштового зв`язку «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення».
В подальшому, 18 червня 2019 року на адресу суду надійшла заява позивача (а.с.72-73), в якій серед іншого позивач зазначив, що за наявними в нього відомостями ТОВ «АВТО ГАЛАКТИКА» змінило назву на ТОВ «АРАКС-ВАЙТ» 6 листопада 2018 року та змінило адресу на Дніпропетровська область, місто Дніпро, вул.Барикадна, 10.
Враховуючи викладене, з метою уточнення відомостей про назву та юридичну адресу відповідача Ананьївським районним суд Одеської області за вихідним №491/261/19/7172/2019 від 16 серпня 2019 року було направлено відповідний запит (а.с.101) до Відділу надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області.
Враховуючи викладене, на підставі ст.55 ЦПК України судом 17 жовтня 2019 року було постановлено ухвалу про заміну відповідача у справі - ТОВ «АВТО ГАЛАКТИКА» його правонаступником - ТОВ «АРАКС-ВАЙТ».
Також в ухвалі про заміну відповідача правонаступником було запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, роз`яснено відповідачу порядок подачі відзиву на позовну заяву, а також те, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ухвалу суду про заміну відповідача правонаступником, разом з копією позовної заяви та додатків до неї, було надіслано на юридичну адресу відповідача, зазначену у листі Відділу надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області від 20 серпня 2019 року №119 (а.с.105), супровідним листом за вихідним №491/261/19/8726/2019 від 18 жовтня 2019 року (а.с.123).
Крім того, в зазначеному супровідному листі було зазначено, передбачені статтею 129 ЦПК України, відомості, зокрема про дату, час та місце розгляду справи.
Проте, рекомендований лист за вихідним номером суду №491/261/19/8726/2019 від 18 жовтня 2019 року, яким на адресу відповідача було направлено копію зазначеної ухвали (а.с.135), повернувся на адресу суду з довідкою працівника поштового зв`язку від 5 листопада 2019 року «адресат не знайдений, вручення не можливе».
Пунктом 4 частини 7 статті 128 ЦПК України визначено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Аналогічні положення містяться в пункті 5 частини 6 статті 272 ЦПК України, яким визначено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
З наведеного, вбачається, що з урахуванням положень п.4 ч.7 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України відповідач ТОВ «АРАКС ВАЙТ» вважається таким, що 5 листопада 2019 року був повідомлений про дату, час та місце слухання справи та таким, що отримав копію ухвали суду про залучення його в якості відповідача.
Проте, відповідач до суду не з`явився, у визначений судом п`ятнадцятиденний строк відзив на позовну заяву або зустрічний позов не подав.
3 грудня 2019 року судом було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення її до судового розгляду по суті на 29 січня 2020 року.
Крім того, з метою належного сповіщення відповідача про дату, час та місце розгляду справи 4 грудня 2019 року, у відповідності до положень ч.11 ст.128 ЦПК України було опубліковано оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про виклик відповідача на 29 січня 2020 року (а.с.155).
При цьому, у відповідності до положень ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
З наведеного, вбачається, що з урахуванням положень п.4 ч.7, ч.11 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України відповідач ТОВ «АРАКС ВАЙТ» вважається таким, що 20 грудня 2019 року був повідомлений про дату, час та місце слухання справи та таким, що отримав копію ухвали суду про закриття у справі підготовчого провадження.
Проте, 29 січня 2020 року відповідач до суду не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, будь-яких заяв або клопотань від нього на адресу суду не надходило.
Позивач, у судове засідання з розгляду справи не з`явився, проте надав на адресу суду письмову заяву (а.с.166-167), в якій зазначив, що просить суд судове засідання з розгляду справи, яке відбудеться 29 січня 2020 року, проводити без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення.
При цьому, в матеріалах справи містяться клопотання представника третьої особи Хабарова Г.В., повноваження якого підтверджені довіреністю від 2 січня 2019 року (а.с.141), від 1 листопада 2019 року (а.с.140) та від 13 листопада 2019 року (а.с.143) про розгляд справи за відсутності представника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області.
Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, заяву представника позивача про розгляд справи за його відсутності, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за учасників справи.
При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідач, неодноразово був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому у судові засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України.
Як зазначалося, в матеріалах справи, міститься клопотання позивача, в якому він зазначає, що позивач не заперечує проти винесення судом заочного рішення суду, що передбаченого п.4 ч.1 ст.280 ЦПК України.
Враховуючи викладене, суд вважає, що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України постановлено відповідну ухвалу.
Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Позивачем є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 13 лютого 1997 року (а.с.31) та картки фізичної особи платника податків, виданої Любашівською МДПІ 28 березня 2003 року (а.с.32).
Як вбачається зі змісту п.7.1 договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов`язкових платежів, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить 10% від вартості предмета Лізингу. Тобто комісія за організацію договору - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору.
Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, який згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично є платою за виготовлення стандартної форми договору.
Як вбачається із змісту Договору комісія за організацію договору є окремою оплачуваною послугою відповідача. Тому неповернення цих коштів суперечить п. 4 та п.5 ч.3статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Істотними умовами договору лізингу, відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізінг» є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 3 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізінг» визначено, що строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.
У відповідності до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом «Про фінансовий лізинг» №723/97-ВР.
При цьому, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про:
-виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);
-встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Пунктом 8.3 спірного договору передбачено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного Договору, сторони домовились та беруть на себе зобовязання, підписати новий Додаток №1 до даного договору із визначенням лізингових періодичних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу, що буде діяти на момент купівлі предмету лізингу лізингоодержувачем.
Крім того, відповідно до п.6.3 спірного договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.
Як зазначено у п.8.11 даного договору дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем.
За змістом частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Тому, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Дана позиція суду також висвітлена в постанові Верховного Суду України 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766 цс15).
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 3 вересня 2018 року, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу , укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов`язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов`язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов`язання та непропорційно великий розмір штрафу. А також неповернення внесеної ним суми в будь-якому випадку. Навіть при невиконанні лізингодавцем взятих на себе зобов`язань за договором.
За наведених обставин суд вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів»,ст. 215 ЦК України спірний договір належить визнати недійсним.
Приймаючи рішення про визнання спірного договору недійсним, суд також враховує правову позицію, висловлену у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року ( справа № 6-3020 цс15) та від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766 цс15) , з яких, зокрема, вбачається, що несправедливі умови договору лізингу та відсутність нотаріального посвідчення є підставою для визнання його недійсним.
Згідно роз`яснень п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р №4, зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 р №5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У зв`язку з чим моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження нормального активного громадського життя, при настанні інших негативних явищ.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і яка може полягати у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у тому числі у зв`язку з відчуттям фізичного болю та страждань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача всіх понесених судових витрат - судового збору та витрат на правову допомогу - суд виходить з наступного.
Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 1 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Позивачем до позовної заяви додано копію договору про надання юридичних послуг від 6 грудня 2018 року укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_2 (а.с.27), з пункту 3.1 якого вбачається, що за правову допомогу, передбачену цим договором, замовник позивач, сплачує виконавцю ФОП ОСОБА_2 винагороду в розмірі визначеному додатком №1 до договору.
З пункту 1.3 додатку до договору про надання юридичних послуг (а.с.28) вбачається, що замовник сплачує, в якості авансового платежу 4000 гривень після підписання договору та 4000 гривень, у якості гонорару після стягнення на користь замовника суми боргу.
Витрати на професійну правничу допомогу документально підтверджені актом приймання-передачі послуг від 1 лютого 2019 року (а.с.29) на суму 9536,80 грн., з яких 8000 гривень витрати на правову допомогу та 1536,80 грн. витрати на сплату судового збору при подачі позовної заяви.
З наведеного вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 8000 гривень підлягає задоволенню.
Таким чином, суд, розглянувши справу в межах позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, проаналізувавши чинне матеріальне право, що передбачає відповідні виплати, суд приходить до висновку про задоволення позову.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.6, 10, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 10, 12, 13, 76, 141, 264, 265, 273, 274, 279, 280-289, 354 ЦПК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 280 - 289 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРАКС-ВАЙТ» про захист прав споживача та витребування безпідставно набутого майна, визнання договору недійсним, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області - задовольнити.
-1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок - судовий збір сплачений позивачем при подачі позовної заяви;
-8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок витрати позивача на правову допомогу.
Копію рішення направити учасникам справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.

Відомості про сторін та інших учасників справи:

Позивач:ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;
Відповідач:Товариство з обмеженою відповідальністю «АРАКС-ВАЙТ», юридична адреса: 49044, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Барикадна, будинок 10, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 41956901;
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області, юридична адреса: 65042, місто Одеса, вулиця 7-а Пересипська, 6, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40342996.

Суддя: О.О.Желясков

Рішення суду набуло законної сили „___ ____________ 20__ року.