Номер провадження: 22-ц/813/1916/20
Номер справи місцевого суду: 522/6641/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/6641/18

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - 1) ОСОБА_1 ,

- відповідачі - 1) товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Іллічівська», 2) приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургічний комбінат імені Ілліча»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Іллічівська», приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про захист прав споживачів та стягнення викупної суми за договором страхування життя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Науменко А.В. о 16 годині 36 хвилин 26 квітня 2019 року,

встановив:

У квітні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Іллічівська» (далі - ТДВ) на його користь заборгованість за договором добровільного страхування життя №ОДЗ.КЕ.653357.01.24, яка складається з гарантованої викупної суми в розмірі - 1 370 157,32 грн.; - інфляційних втрат - 27 403,14 грн.; - трьох процентів річних - 7 770,48 грн.. Всього стягнути - 1 405 330,94 грн..

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 10.08.2012 р. між ОСОБА_1 та ТДВ було укладено договір добровільного страхування життя №ОДЗ.КЕ.653357.01.24 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно даного договору датою початку дії договору страхування є - 20.09.2012 р., строк дії договору - 10 років, валютою страхування є - золото, розмір страхових платежів - 1188,45 тройських унцій, періодичність сплати страхових внесків - одноразово.

20.03.2013 р. за заявою позивача між ним та ТДВ було укладено додаткову угоду №01 до договору добровільного страхування життя №ОДЗ.КЕ.653357.01.24 від 10.08.2012 р. згідно додаткової угоди було змінено деякі умови договору страхування життя, а саме: страхова сума за основною програмою була змінена з - 1471 зол. на - 1636 зол., розмір страхового платежу відповідно з - 1188,45 зол. на - 1301,42 зол..

02.10.2017 р. позивач звернувся з заявою до ТДВ про дострокове припинення дії договору страхування. Листом від 24.11.2017 р. відповідач ТДВ повідомило ОСОБА_1 про те, що на підставі його письмової заяви, договір добровільного страхування життя №ОДЗ.КЕ.653357.01.24 припинено з 02.11.2017 р.. 05.12.2017 р. позивач звернувся до ТДВ з запитом щодо строків виплати викупної суми. На вказаний запит відповідач повідомив позивача про те, що остаточний розмір викупної суми буде здійснений 01.02.2018 р..

10.04.2019 р. представником позивача ОСОБА_2 було подано заяву про зменшення позовних вимог, у зв`язку зі сплатою відповідачем ТДВ викупної суми у період з 02.05.2018 р. по 05.05.2018 р. в загальному - 503 130,70 грн.. У зв`язку з вказаною виплатою представник позивача просив стягнути з відповідача: - гарантовану викупну суму в розмірі - 867 026,62 грн.; - інфляційні втрати в розмірі - 88 651,93 грн.; - три проценти річних в розмірі - 25 868,27 грн.. Всього стягнути - 981 546,82 грн. (Т. 1 а. с. 2 - 7, Т. 2 а. с. 145 - 146, Т. 2 а. с. 201 -202).

Позивач та його представник - адвокат Юрасов М.С. у судовому засіданні суду першої інстанції підтримали позовні вимоги в їх останній редакції (з урахуванням зменшених позовних вимог) та наполягали на їх задоволені.

Представник ТДВ - Більчук О.О. заперечував проти задоволення позову.

Представник ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» у судове засідання не з`явився, був сповіщений належним чином.

Рішенням Приморського районного суду Одеської області від 26 квітня 2019 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до пункту 19.4 Правил добровільного страхування життя №02, у разі дострокового припинення дії Договору Страховик виплачує Страхувальнику викупну суму, яка є майновим правом Страхувальника за договором страхування життя. Підставою для виплати викупної суми, є дострокове припинення договору страхування. Порядок визначення розміру викупної суми та порядок її виплати, визначено розділом 20 загальних положень Правил страхування №2, який є частиною договору страхування з позивачем. Відповідно до п.20.1 Правил страхування, у разі дострокового припинення дії програми страхування або Договору в цілому Страховик виплачує Страхувальнику викупну суму в порядку та умовах, визначених Методикою розрахунку викупних сум.

Відповідно до п.20.2 Правил страхування, викупна сума не може бути точно розрахована наперед, оскільки вона залежить від фактичних результатів інвестиційної діяльності Страховика.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що на підставі зміни розміру страхової суми 20.03.2013 р., що не заперечувалось сторонами, така зміна призвела до втрати чинності таблиці гарантованих викупних сум, що виключає можливість її застосування до спірних договірних правовідносин. Тому на підставі викладеного суд першої інстанції вважає вимогу позивача щодо стягнення гарантованої викупної суми необґрунтованою, оскільки вона суперечить умовам договору страхування, зокрема п.20.2 Правил страхування, згідно якої таблиця гарантованих викупних сум втратила чинність. Враховуючи, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та трьох проценти річних від гарантованої викупної суми є похідними від вимоги стягнення самої гарантованої викупної суми, тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в частині цих (похідних) вимог також слід відмовити (Т. 2, а. с. 217 - 220).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Приморського районного суду Одеської області від 26 квітня 2019 р. та ухвали нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що в полісі страхування життя валютою зазначено - золото. А всі розрахунки були здійсненні страховою компанією у гривні. Таким чином, судом першої інстанції не було враховано положення Правил добровільного страхування життя №02 та умови договору добровільного страхування життя відповідно до яких валютою страхування є золото. І на підставі цього розрахунок викупної суми мав би здійснюватися з урахуванням офіційного обмінного курсу НБУ до золота на момент здійснення розрахунку та виплати викупної суми.

Представник апелянта - адвокат Юрасов М.С. у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТДВ - Більчук О.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Вказує на те, що ТДВ виконало умови договору страхування, зокрема щодо порядку розрахунку викупної суми.

Представник ТДВ - Більчук О.О. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Представник ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» сповіщалося належним чином. Направлені ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»поштою судові повістки до апеляційного суду не повернулися. Оголошення про виклик представника ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»було також розміщено на офіційному сайті апеляційного суду. ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»причини неявки не повідомило. Заяв та клопотань не надало.

Відзив на апеляційну скаргу від ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»не надійшов.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає.

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів дійшов правильних вищевказаних висновків про наявність між сторонами правовідносин з договору добровільного страхування життя, необхідність відмови у задоволенні вимог позову щодо стягнення заборгованості за договором добровільного страхування життя №ОДЗ.КЕ.653357.01.24. Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 16, 509, 510, 524, 530, 533, 534, 535, 610, 612, 625, 979, 982, 997 ЦК України, ст. ст. 6, 28 ЗУ «Про страхування», ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення») та процесуального (ст. ст. 44, 81, 213, 214 ЦПК України) права.

Між тим апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанцій щодо відмови у задоволенні вимог позову про стягнення трьох процентів річних, з огляду на наступне.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

10.08.2012 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем - ТДВ було укладено договір добровільного страхування життя №ОДЗ.КЕ.653357.01.24 про що страховиком було видано поліс страхування життя серії НОМЕР_1 .

Згідно полісу страхування, договір страхування життя складається з: Заяви на укладання Договору страхування життя, Полісу страхування життя, Правил страхування, Програм страхування, медичних та інших документів (у разі необхідності).

Суд враховує, що позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив наявність та продемонстрував Правила страхування № 02, які були йому надані відповідачем разом з Полісом страхування.

Відповідно до умов вказаного договору страхування: предметом страхування є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням Застрахованої особи; застрахованою особою є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; страхові випадки - смерть застрахованої особи, дожиття застрахованої особи; дата початку дії договору - 20.09.2012 р.; строк дії договору - 10 років; валюта страхування за договором - золото; розмір страхових платежів - 1188,45 тройських унцій; страховий тариф - 80,8167%.

Позивачем ОСОБА_1 в період з 12.09.2012 р. по 19.09.2012 р. було сплачено страховий платіж у розмірі 529 231,97 грн., що підтверджене сторонами у судовому засіданні

20.03.2013 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТДВ було укладено Додаткову угоду №1 від 20.03.2013 р. до Договору добровільного страхування життя, згідно якого сторони змінили умови договору страхування, а саме: збільшили страхову суму; збільшили розмір страхового платежу; збільшили перелік ризиків, які покриваються страховим захистом, зокрема смерть внаслідок нещасного випадку та смерть внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

25.03.2013 р. позивачем ОСОБА_1 було сплачено додатковий страховий платіж в розмірі 53480,42 грн..

02.10.2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ТДВ з заявою вх.№240-ІЛ про дострокове припинення дії договору зазначеного договору страхування.

Листом від 24.11.2017 року за вих.№217 відповідач ТДВ повідомило позивача ОСОБА_1 про те, що на підставі його письмової заяви, договір добровільного страхування життя №ОДЗ.КЕ.653357.01.24 припинено з 02.11.2017 р..

05.12.2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ТДВ з запитом вх.№298-Іл щодо строків виплати викупної суми.

На вказаний запит відповідач ТДВ повідомило позивача ОСОБА_1 про те, що остаточний розмір викупної суми буде здійснений 01.02.2018 р..

У період з 02.05.2018 р. по 05.05.2018 р. відповідачем ТДВ було сплачено на користь позивача ОСОБА_1 викупну суму в розмірі - 503 130,70 грн..

Між сторонами виникли правовідносини з договору добровільного страхування життя, відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За правилами ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно частини шостої статті 6 Закону України «Про страхування» страхування життя - це вид особистого страхування, який передбачає обов`язок страховика здійснити страхову виплату згідно з договором страхування у разі смерті застрахованої особи, а також, якщо це передбачено договором страхування, у разі дожиття застрахованої особи до закінчення строку дії договору страхування та (або) досягнення застрахованою особою визначеного договором віку.

Статтею 982 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку ( страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 997 ЦК України, договір страхування припиняється у випадках, встановлених договором та законом.

Положеннями частини другої вказаної статті ЦК України визначено, що страхувальник або страховик може відмовитися від договору страхування в інших випадках, встановлених договором.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про страхування» дію договору страхування може бути достроково припинено за вимогою страхувальника або страховика, якщо це передбачено умовами договору страхування.

Відповідно до частин другої, четвертої, шостої та восьмої статті 28 Закону України «Про страхування», дію договору страхування може бути достроково припинено за вимогою страхувальника або страховика, якщо це передбачено умовами договору страхування.

У разі дострокового припинення дії договору страхування, крім договору страхування життя, за вимогою страхувальника страховик повертає йому страхові платежі за період, що залишився до закінчення дії договору, з відрахуванням нормативних витрат на ведення справи, визначених при розрахунку страхового тарифу, фактичних виплат страхових сум та страхового відшкодування, що були здійснені за цим договором страхування. Якщо вимога страхувальника обумовлена порушенням страховиком умов договору страхування, то останній повертає страхувальнику сплачені ним страхові платежі повністю.

Викупна сума - це сума, яка виплачується страховиком у разі дострокового припинення дії договору страхування життя та розраховується математично на день припинення договору страхування життя залежно від періоду, протягом якого діяв договір страхування життя, згідно з методикою, яка проходить експертизу в уповноваженому органі, здійснена актуарієм і є невід`ємною частиною правил страхування життя. Уповноважений орган може встановити вимоги до методики розрахунку викупної суми.

Порядок визначення розміру викупної суми та порядок її виплати, визначено розділом 20 загальних положень Правил страхування №2, який є частиною договору страхування з позивачем.

Відповідно до п.20.1 Правил страхування, у разі дострокового припинення дії програми страхування або Договору в цілому Страховик виплачує Страхувальнику викупну суму в порядку та умовах, визначених Методикою розрахунку викупних сум.

Відповідно до п.20.2 Правил страхування, викупна сума не може бути точно розрахована наперед, оскільки вона залежить від фактичних результатів інвестиційної діяльності Страховика. До Договору додається таблиця гарантованих викупних сум, яка є орієнтовною і розраховується тільки з урахуванням гарантованого інвестиційного доходу, який використовується при обчисленні страхових тарифів і зазначений в Договорі, та тільки за умови своєчасної сплати страхових платежів у передбаченому Договором обсязі. Фактична викупна сума, за умови своєчасної сплати страхових платежів у передбаченому Договором обсязі, може бути більшою внаслідок інвестування коштів математичних резервів та іншої діяльності Страховика. Зазначена таблиця, гарантованих викупних сум втрачає чинність у разі: редукування відповідно до розділу 8 загальної частини Правил; збільшення або зменшення розмірів страхових сум та/або розмірів ануїтетних виплат за згодою сторін Договору відповідно до пункту 6.6 загальної частини Правил; зменшення страхових сум та/або розмірів ануїтетних виплат відповідно до пункту 10.2 загальної частини Правил внаслідок ненавмисного надання Страховикові неправдивої істотної інформації; в інших випадках, зазначених у Договорі.

Відповідно до п.20.3 Правил страхування, викупна сума виплачується Страховиком протягом трьох місяців з моменту дострокового припинення дії програми страхування або Договору в цілому, якщо в Договорі не встановлено інший строк.

Відповідно до п.20.4 Правил страхування, якщо валютою страхування є будь-яка іноземна валюта, то розмір викупної суми, що повертається в грошовій одиниці України, встановлюється за офіційним обмінним курсом Національного банку України до цієї іноземної валюти на день здійснення Страховиком виплати викупної суми за програмою страхування або Договором в цілому, якщо Договором не передбачено інше.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача викупну суму визначену в таблиці, яка додана до полісу страхування життя серії НОМЕР_1 .

Між тим, сторонами не заперечується, що 20.03.2013 р. останніми було змінено розмір страхової суми, що призвело до втрати чинності таблиці гарантованих викупних сум, що виключає можливість її застосування до спірних договірних правовідносин.

На підставі викладеного, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні вимоги позову, оскільки вказана у позові сума суперечать умовам договору страхування, зокрема п.20.2 Правил страхування, згідно якої таблиця гарантованих викупних сум втратила чинність.

За правилами ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Доводи клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (Т. 2, а. с. 240 - 241), а саме щодо необхідності долучення до матеріалів справи висновку щодо розрахунку викупної суми вищевказаного договору (Т. 2, а. с. 242 - 244) апеляційний суд вважає безпідставними, адже апелянт не був позбавлений можливості, зокрема, надати такий доказ у суді першої інстанції, заявити клопотання про призначення судом першої інстанції відповідної експертизи для визначення викупної суми за вищенаведеним договором.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за скаргою позивача, Нацкомфінпослуг здійснило перевірку виконання відповідачем умов договору страхування, за результатами якої неправильність вищевказаного розрахунку відповідача (розрахунку щодо розміру викупної суми) за договором страхування встановлено не було (Т. 2, а. с. 180 - 189).

Щодо висновків суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних апеляційний суд зазначає наступне.

За змістом ст. ст. 524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 р. у справі № 758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 р. у справі № 910/8399/17, від 03.09.2018 р. у справі № 910/5811/16.

Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Разом з цим, 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) ухвалила постанову, у якій викладено правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 904/7401/16).

Базою для нарахування інфляційних втрат є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуванням, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.

Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2018 р. у справі № 914/712/16.

При обрахунку 3 % річних за основу береться розмір простроченої суми, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Отже, позивач має право на отримання 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання.

Розрахунок 3 % річних проводиться за наступною формулою: розмір боргу, помножується на кількість днів прострочення грошового зобов`язання, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365 (днів у році). Таким чином, три проценти річних за час прострочення (01.02.2018 року по 02.05.2018 року) становить - 3 773,48 грн..

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, золото індексації не підлягають. Отже норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

З урахуванням вищевказаного, оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором страхування є золото, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення викупної суми відсутні (вказаний висновок про відсутність підстав щодо стягнення інфляційних втрат є відображенням висновку викладеному 20 лютого 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 638/10417/15-ц, провадження № 61-21851св18).

Отже безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо необхідності стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Між тим доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні вимог позову про стягнення трьох процентів річних є частково обґрунтованими з огляду на те, що кінцевий термін виплати викупної суми сплив 01.02.2018 р.. Між тим відповідачем здійснено виплату викупної суми в період з 02.05.2018 р. по 05.05.2018 року, а отже с пропуском терміну цієї виплати (з порушенням строку виплати викупної суми, а отже з порушенням умов договору страхування.

З урахуванням вищевикладеного частково обґрунтованими є доводи апеляційної скарги. Апеляційна скарга підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних у зв`язку з вищенаведеним порушенням строку виплати викупної суми та з урахуванням правомірності розміру викупної суми встановленої судом першої інстанції, а отже у розмірі - 3 773, 48 грн..

Інші вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 є частково обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови в повному обсязі у задоволенні вимог про стягнення трьох процентів річних, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає в цій частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних за вищевказаного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Іллічівська» про стягнення трьох процентів річних - скасувати. Ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Іллічівська» про стягнення трьох процентів річних - задовольнити частково.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Іллічівська» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 38б, ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) три проценти річних у розмірі - 3 773, 48 грн. (три тисячі сімсот сімдесят три гривні сорок вісім копійок).

Рішення суду першої інстанції в іншій частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 січня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе