Справа № 462/3819/19 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/1106/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі Фейір К.О.

з участю представника позивача Грищенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Едель» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» до Приватного підприємства «Едель», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Регіональний сервісний центр МВС України у Львівській області, приватний виконавець Баірова Н.М. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу,-

В С Т А Н О В И В :

13.06.2019 року АТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» звернулося до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило визнати недійсним договір купівлі-продажу 4641/2016/000789 транспортного засобу від 03.08.2016 року, укладеного між Приватним підприємством «Едель» та ОСОБА_1 щодо відчуження транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , визнати недійсним договір купівлі-продажу 4641/2018/1023398 транспортного засобу від 13.07.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо відчуження транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 08.04.2016 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків було винесено рішення по справі № 23/16 за позовом Акціонерного товариства «Міжнародний Інвестиційний Банк» до Приватного підприємства «Едель» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 00006.13-СВD.108 від 31.05.2013 року у розмірі 3883241,44 грн. та витрат, пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом, у розмірі 25500 грн. 01.08.2016 року Господарський суд м. Києва по справі № 910/12757/16 ухвалив судове рішення (ухвалу), якою задовольнив заяву позивача про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду. Зазначений наказ перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. 03.08.2016 року між ПП «Едель», в особі директора ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 4641/2016/000789 транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , за умовами якого ПП «Едель», в особі директора ОСОБА_3 здійснило відчуження вищевказаного автомобіля за 107000,00 грн. на користь ОСОБА_1 , яка є дружиною директора ПП «Едель» - ОСОБА_3 03.08.2016 року ОСОБА_1 здійснила перереєстрацію автомобіля на себе. 26.08.2016 року відкрито виконавче провадження ВП 52020802 з примусового виконання наказу № 910/12757/16, виданого 01.08.2016 року Господарським судом м.Києва про стягнення з ПП «Едель» на користь позивача заборгованості в сумі 3907741,44 грн. Вважає, що даний договір купівлі - продажу підлягає визнанню недійсним через його фіктивність, так як сторони даного договору не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, а саме отримання ПП «Едель» реальних коштів від відчуження автомобіля. Дані обставини підтверджуються тим, що в ході проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 57552323 відносно ПП «Едель» виявлено наявність відкритих банківських рахунків в АТ «Оксі Банк» та АТ «Кредобанк», однак згідно з отриманих виписок по рахунках ПП «Едель» жодних коштів за період з 01.01.2016 року по 01.04.2019 року за оскаржуваним договором від ОСОБА_1 на користь ПП «Едель» не надходило. Крім того, договір купівлі-продажу від імені ПП «Едель» підписаний керівником - ОСОБА_3., який є чоловіком покупця ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_3 продовжує користуватися автомобілем марки VOLVO, модель ХС 90, номерний знак НОМЕР_2 для власних потреб. Зазначає, що фіктивне відчуження ПП «Едель» вказаного автомобіля, фактично позбавило позивача можливості отримати кошти від реалізації автомобіля у виконавчому провадженні для задоволення вимог позивача щодо стягнення заборгованості з ПП «Едель». Крім того, виходячи зі змісту положень укладеного договору купівлі-продажу, ПП «Едель» та ОСОБА_1 , суттєво занижена вартість автомобіля для такої марки автомобіля. Зазначає, що в журналі реєстрації обліку прибуткових і видаткових касових ордерів, касовій книзі та книзі обліку виданих та прийнятих старшим касиром грошей щодо надходження готівки ПП «Едель» за проданий автомобіль інформація відсутня. Наявність вказаних обставини, дає підстави стверджувати, що договір купівлі-продажу містить ознаки фіктивності. В подальшому 13.07.2018 року ОСОБА_1 з метою приховування укладеного з ПП «Едель» фіктивного договору купівлі-продажу автомобіля, уклала наступний фіктивний договір купівлі-продажу автомобіля зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 . Фіктивність такого укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору полягає в тому, що ОСОБА_2 не проводила жодної оплати на користь ОСОБА_1 за придбаний автомобіль по укладеному договору. Крім того, ОСОБА_2 не має посвідчення водія. Сукупність зазначених доказів свідчить про те, що як між ПП «Едель» і ОСОБА_1 , так і між ОСОБА_1 з ОСОБА_4 не було вчинено всіх необхідних дій, спрямованих на досягнення правових наслідків, які обумовлювалися договорами купівлі-продажу, що свідчить про відсутність в їх діях наміру щодо фактичного виконання умов договорів купівлі-продажу та підтверджує наявність умислу в діях ПП «Едель», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо не створення правових наслідків, які обумовлювалися договорами купівлі-продажу автомобіля. Вважає, що цивільно-правовий договір, в тому числі й договір купівлі-продажу, не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, щодо якого проводиться стягнення суми боргу у примусовому порядку, договору купівлі-продажу без підписання акту прийому-передачі та відсутність здійснення платежів по договору, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Просив позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 18 лютого 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 4641/2016/000789 транспортного засобу від 03.08.2016р., укладеного між Приватним підприємством «ЕДЕЛЬ» та ОСОБА_1 щодо відчуження транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 4641/2018/1023398 транспортного засобу від 13.07.2018р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо відчуження транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Стягнуто з Приватного підприємства «Едель», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» 3842 гривні судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач - Приватне підприємство «Едель». Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що договір купівлі-продажу №4641/2016/000789 транспортного засобу від 03.08.2016 року, укладений між ПП «Едель» та ОСОБА_1 , передбачає, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна та оформляється актом прийняття-передачі у двох примірника, які підписуються сторонами. Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту примання-передачі. На підтвердження факту оплати коштів до матеріалів справи долучені фотокопії квитанцій прибуткових касових ордерів.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 лютого 2020 року та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк».

25 вересня 2020 року від Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу Приватного підприємства «Едель» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 лютого 2020 року. Вважає рішення суду законним та обгрунтованим. Зазначає, що мета оскаржуваних правочинів була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена договором купівлі-продажу - реальне платне передання майна у власність іншій особі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_5 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Приватного підприємства «Едель» до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 08.04.2016 року у справі № 23/16 за позовом ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» до ОСОБА_3 , ПП «Едель» про стягнення заборгованості за кредитним договором стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» 3883241,44 грн. та 25500 грн. витрат позивача, пов`язаних з вирішенням спору третейським судом (а.с. 4-6, том 1).

01.08.2016 року Господарським судом м. Києва у справі № 910/12757/16 за заявою ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» постановлено ухвалу про видачу наказу про примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 08.04.2016 року у справі № 23/16 /а.с. 7, том 1/.

Згідно наказу Господарського суду м. Києва про примусове виконання ухвали від 01.08.2016 року у справі №910/12757/16 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» 3883241,44 грн., 25500 грн. - витрат позивача пов`язаних з вирішенням спору третейським судом /а.с. 8, том 1/.

26.08.2016 року державним виконавцем Шелінською Ю.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52020802 від 26.08.2016 року з виконання наказу №910/12757/16, виданого 01.08.2016 р. Господарським судом м. Києва /а.с. 19, том 1/.

30.10.2018 року приватним виконавцем Баіровою Н.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57552323 з виконання наказу №910/12757/16, виданого 01.08.2016 року Господарським судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 , ПП «Едель» на користь ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» 3883241,44 грн. та 25500 грн. витрат позивача, пов`язаних з вирішенням спору третейським судом /а.с. 20, том 1/.

Судом встановлено, що станом на 04.07.2013 року ПП «Едель» належав автомобіль марки VOLVO, модель ХС 90, номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 9, том 1/.

03.08.2016 року між ПП «Едель», в особі ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу №4641/2016/000789 транспортного засобу, за умовами якого ПП «Едель», в особі ОСОБА_3 , передало у власність ОСОБА_1 транспортний засіб марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно п. 3.1. договору купівлі-продажу №4641/2016/000789 від 03.08.2016 року, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу з ПДВ складає 107 000 грн. /а.с. 10, том 1/.

03.08.2016 року ОСОБА_1 здійснила перереєстрацію автомобіля марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 11, том 1/.

Встановлено, що ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_1 ), що підтверджується свідоцтвом про одруження від 30.03.1999 року, серія НОМЕР_3 /а.с. 14, том 1/.

13.07.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № 4641/2018/1023398 транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно п. 3.1. договору купівлі-продажу №4641/2018/1023398 від 13.07.2018 року, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 695 160,10 грн. /а.с. 228-229, том 1/.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимогАкціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк», суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані договори вчинені без наміру створення правових наслідків, що дії сторін були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що вказує на наявність підстав для визнання спірних договорів недійсними з вказаної підстави.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передба чених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 та 4 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 ст. 203 ЦК України). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 ст.203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 ст. 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 ст. 203 ЦК України). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6 ст. 203 ЦК України).

За змістом ст.ст. 204, 209, 210 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно ст.ст. 626, 655 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, вкладених у Постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у Постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц., від 09.08.2017 р. по справі №6-2690цс1, від 17.07.2019 року у справі №299/396/17.

Згідно договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу, укладеного між ПП «Едель» та ОСОБА_1 від 03.08.2016року, право власності на автомобіль переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, вартість якого сторони оцінили у 107 000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з виписок по рахунках ПП «Едель» в АТ «Оксі Банк» та АТ «Кредобанк» жодних коштів за період з 01.01.2016 року по 01.04.2019 року за оскаржуваним договором від ОСОБА_1 на користь ПП «Едель» не надходило /а.с. 22-78, том 1/.

Згідно фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва ПП «Едель» за 2016 рік, який був поданий 28.02.2017 року сума коштів від відчуження автомобіля у розмірі 107000 грн. у ньому не відображена /а.с. 21, том 1/.

У матеріалах справи відсутні акт приймання-передачі спірного автомобіля між подавцем та покупцем, як передбачено п.2.2 договору, а також звіт про оцінку автомобіля.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що долучені відповідачами до матеріалів справи копії квитанції до прибуткових касових ордерів та накладні не є належними доказами реальності настання правових наслідків за договором купівлі-продажу, укладеним між ПП «Едель» та ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що уклавши такий договір, відповідачі не мали наміру створити відповідні правові наслідки на момент його вчинення, про що свідчить укладений 13.07.2018 року договір купівлі-продажу автомобіля між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_1 , оскільки доказів отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 коштів у сумі 695160,10 грн. від відчуження автомобіля відповідачка ОСОБА_2 ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надала.

Крім того, фіктивність укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу також підтверджується тим фактом, що відчуження відбулось на користь близьких родичів, які проживають за однією адресою у АДРЕСА_1 , що теж свідчить про те, що спірний автомобіль фактично не вибув із володіння ні ОСОБА_3 , ні його дружини ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції підставно вважає, що фіктивність укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу також підтверджується тим фактом, що відповідачами не надано суду копій (оригіналів) самих прибуткових касових ордерів №76 від 28.09.2016р., №5 від 24.01.2017р., №22 від 12.05.2017р. та №10 від 20.07.2018р., а квитанції до цих же прибуткових касових ордерів не є первинними бухгалтерськими документами, які відображають зміст господарської операції, а тому не є належними та достатніми доказами купівлі-продажу спірного автомобіля.

Як вбачається з матеріалів справи, в таких відсутні достатні докази на підтвердження факту реальності укладення оспорюваного договору між ПП «Едель» та ОСОБА_1 , а саме інші первинні бухгалтерські документи, як то прибуткові касові ордери, журнали реєстрації обліку прибуткових і видаткових касових ордерів, касової книги тощо.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази щодо визначення в оспорюваних договорах вартості автомобіля. Враховуючи, що ОСОБА_1 , придбавши автомобіль за ціною у 107 000 грн. та через майже як два роки продала його своїй матері за ціною у 695160,10 грн., що значно перевищує ту ціну, за яку його придбала, то вказані дії, на думку колегії суддів, свідчать про мету приховати майно від можливої реалізації в рахунок погашення боргу перед позивачем.

Відповідачі у справі не спростували доводи позивача та не довели ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, що їхні дії, як сторін договору купівлі-продажу, не були направлені на фіктивний перехід права власності на транспортний засіб, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання ПП «Едель» рішення Господарського суду м. Києва про стягнення на користь АТ «МІБ» 3882241,44 грн. та 25500 грн. боргу.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник щодо якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його близькі родичі (дружина та теща), які укладають договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений такий на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Враховуючи, що станом на момент вчинення правочинів відповідачі знали про існуюче рішення щодо стягнення боргу на користь позивача, та могли передбачити негативні наслідки у зв`язку із виконанням такого, однак, маючи на меті приховування рухомого майна здійснили дії щодо укладання договорів купівлі-продажу та переходу права власності на майно - транспортний засіб марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 до близького родича, що в свою чергу є підставою для визнання таких договорів недійсними внаслідок їх фіктивності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги Приватного підприємства «Едель» жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Едель» - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк