П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 1111111грудня 2020року м. Київ

Справа № 757/59312/19-ц

Провадження: № 22-ц/824/13853/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вовка С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з липня 2010 року перебуває у шлюбі з відповідачем, який є громадянином Грузії та має посвідку на постійне проживання в Україні. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 . 01 червня 2019 року відповідач кинув сім`ю та з цього часу припинив утримувати дитину, надавати матеріальну допомогу та приймати участь у вихованні доньки, мотивуючи це відсутністю коштів на аліменти, хоча він зареєстрований як фізична особа підприємець та має хоч і мінливий, але постійний дохід.Оскільки під час спільного проживання відповідач надавав щомісячно на задоволення потреб дитини 6 000 грн, ОСОБА_2 вважала таку суму посильною для відповідача і в якості аліментів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн., але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з їх подальшою відповідною індексацією, починаючи з 07.11.2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн в межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 2 218 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не взяв до уваги інформацію про його фактичний дохід та, стягнувши з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 4000 грн, проігнорував той факт, що стягнення аліментів в такому розмірі складає більше ніж 85 % від його доходу. Після ухвалення судового рішення у справі він отримав оновлену інформацію щодо своїх доходів, з якої убачається, що за період з 01.04.2020 року по 31.08.2020 року розмір його заробітку склав 22 150 грн, тобто, 4 430 грн в місяць. Отже, при визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню, суд першої інстанції не врахував спроможність платника аліментів сплачувати їх у встановленому розмірі на даний час. Вказував, що в силу вимог закону, позивачка, у випадку покращення його матеріального становища, має право подати позов про зміну розміру аліментів. Окрім того зазначав, що з березня 2020 року у нього виникли кредитні зобов`язання на загальну вартість 62 748,21 грн, яку він повинен щомісячно погашати. Поза увагою суду першої інстанції також залишилось і те, що обов`язок утримувати дитину покладений на обох батьків, при цьому, суд проігнорував той факт, що позивачка не надала жодного доказу на понесення витрат на утримання дитини. На його думку, аліменти у розмірі одного прожиткового мінімум для дитини відповідного віку є не тільки посильним для нього, а і з урахуванням обов`язку позивачки також утримувати дитину, забезпечить належний рівень життя доньки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заперечувала проти апеляційної скарги та вказувала, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначення розміру аліментів. Вказувала, що на виконання рішення суду першої інстанції виконавчою службою з відповідача було стягнуто 4 000 грн аліментів, що свідчить про те, що останній може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Доводи скаржника щодо отримання кредиту вважала безпідставними, оскільки, навряд чи особа здатна взяти кредит у розмірі 25 000 грн під 75 % річних, виходячи із доходу у розмірі 4500 грн, аліментів у розмірі 2218 грн та розміру щомісячного платежу по кредиту - 1778,85 грн.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, під час перебування сторін у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася їхня донька ОСОБА_3 .

Відповідач є громадянином Республіки Грузія, перебуває в Україні на підставі посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 , виданої 26 травня 2017 року.

З 01 червня 2019 року відповідач не проживає з позивачем та донькою.

Такі обставини сторонами не заперечуються.

Відповідач ОСОБА_1 з 25 січня 2018 року, а позивачка ОСОБА_2 з 19 лютого 2020 року зареєстровані як фізичні особи-підприємці.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку 2 318, 00 грн на місяць визначений законодавцем як мінімальний гарантований розмір, а тому вважав, що для достатнього рівня життя, який забезпечуватиме гармонійний розвиток дитини: фізичний, інтелектуальний, моральний, культурний, духовний і соціальний, з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання доньки у розмірі 4 000 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин першої - третьої статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України).

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У силу положень статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (ч. 2 ст. 184 СК України).

Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та згідно з частиною 1 статті 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно частини 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини також зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися судам, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Установивши, що малолітня дитина проживає разом із матір`ю і перебуває на її утриманні, а батьки в добровільному порядку не домовились про участь в утриманні доньки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення аліментів та обґрунтовано стягнув їх починаючи від дня пред`явлення позову.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а запропонований відповідачем розмір аліментів для сплати у розмірі 2218 грн є недостатнім для утримання дочки, яка проживає разом із матір`ю.

Окрім того, виходячи із положень норм сімейного законодавства, матеріального стану сторін, віку дитини, та зважаючи на те, що отримання підвищеного мінімального розміру аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку, колегія суддів вважає, що запропонований відповідачем розмір аліментів на утримання дитини є не лише недостатнім, й таким, що не відповідає принципу «найкращих інтересів дитини».

Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд першої інстанції правильно виходив із того, що докази, надані відповідачем на підтвердження факту отримання низького рівня доходу, є недостатніми, оскільки подані лише за період з 01 листопада 2019 року по 30 квітня 2020 року, тобто, за 6 місяців. Доказів отримання зазначеного доходу до моменту звернення ОСОБА_2 відповідачем суду не надано, не зважаючи на те, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність з січня 2018 року. Позивачка ж почала здійснювати підприємницьку діяльність лише з лютого 2020 року.

Перевіряючи доводи скаржника щодо не врахування судом першої інстанції матеріального стану позивачки, колегія суддів відмічає, що чинним сімейним законодавством не передбачено обов`язку суду ураховувати матеріальний стан стягувача аліментів при визначенні розміру аліментів. Суд ураховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.

Слід відмітити, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Обґрунтовуючи позов про стягнення аліментів у розмірі 6000 грн, ОСОБА_2 посилалась на те, що за час проживання однією сім`єю відповідач надавав кошти для утримання доньки саме у такому розмірі.

Будь-яких доказів на спростування наведеної позивачкою обставини, ОСОБА_1 не надав, а тому його доводи щодо необґрунтованості заявленого розміру позивачкою розміру аліментів до уваги не приймаються.

Доводи відповідача щодо низького рівня доходу та існування кредитних зобов`язань, колегія суддів вважає не прийнятними з огляду на його здоровий фізичний стан та не обмеження у виборі роботи з гідним рівнем заробітної плати. Будь-яких обмежень за станом здоров`я щодо надання донці утримання відповідач не має. Ці доводи є відверто цинічними, оскільки забезпечення належного рівня життя своєї дитини є обов`язком батька. Окрім того, отримуючи кредит у розмірі 25 000 грн під 75 %, відповідач усвідомлював свої дії, погодження із запропонованими банком умовами свідчить про існування умов для виконання ним кредитних зобов`язань.

Посилання відповідача на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, а тому аліменти у розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку забезпечать належний рівень життя доньки, є лише його припущенням, яке не доведено жодними доказами.

В будь-якому випадку, з урахуванням того, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, колегія суддів вважає, що кошти у розмірі 4436 грн не є такими, що забезпечать дев`ятирічній дитині рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку та будуть достатніми для створення умов, необхідних для її всебічного розвитку.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко