Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 161/276/19

провадження № 61-18666св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Терлецького Олександра Миколайовича на постанову Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

У січні 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом встановлення заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, а саме нараховувати та списувати з його рахунків, в тому числі з кредитної картки № НОМЕР_1 відсотки, пеню, штрафні санкції чи будь-які комісії на суму безпідставно списаних кредитних коштів в розмірі 22 805,24 грн, як отриманих в тому числі на підставі швидкого кредиту №№ НОМЕР_3, НОМЕР_2 та списаних з кредитного ліміту кредитної картки № НОМЕР_1 .

Заява обґрунтована тим, що у період з 03 до 05 грудня 2018 року відповідач безпідставно видав кредитні кошти невідомій особі, яка шляхом незаконного віддаленого доступу подавала заявки на укладення кредитних договорів на його ім`я та отримала відповідні кредитні кошти.

На підставі поданих ним 04 грудня 2018 року заяв про повернення незаконно списаних коштів та отримання кредитів, відповідач повернув йому 41 758,48 грн.

В результаті проведених операцій залишок боргу, який створений невідомою особою шляхом подання незаконних електронних заявою та рахується за ним складає 7 805,24 грн та 15 000 грн, що разом становить 22 805,24 грн.

01 січня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») надіслало на його мобільний телефон смс-повідомолення з вимогами про внесення регулярних платежів згідно з виданими кредитами, а 04 січня 2019 року -списало з його карткового рахунку 1 341,60 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» не забезпечив безпеку платежів, прийняв до виконання операції, які ним не були ініційовані, безпідставно без його згоди видав кредит та списав з його рахунків кошти на суму 22 805,24 грн, що спричинило порушення прав та виникнення збитків для нього.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2019 року у складі судді Олексюк А. В. заяву задоволено. Заборонено АТ КБ «Приватбанк» вчиняти будь-які дії, а саме: нараховувати та списувати з рахунків ОСОБА_1 , в тому числі з кредитної картки № НОМЕР_1 відсотки, пеню, штрафні санкції чи будь-які комісії на суму безпідставно списаних кредитних коштів у розмірі 22 805,24 грн, як отриманих, в тому числі, згідно з швидким кредитом № НОМЕР_3, № НОМЕР_2, та списаних з кредитного ліміту кредитної карти № НОМЕР_1 .

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що між сторонами дійсно існує спір щодо нарахування АТ КБ «ПриватБанк» позивачу відсотків, пені та штрафів на заборгованість за договорами за швидким кредитом № НОМЕР_3, № НОМЕР_2 та кредитною карткою № НОМЕР_1 . Нарахування АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 відсотків, пені та штрафів на заборгованість за вищевказаними договорами може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, а також співмірність заходів забезпечення позову, які просить застосувати позивач, заявленим позовним вимогам.

Постановою Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2019 року скасовано та прийнято нове судове рішення, який у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що предметом позову у цій справі є стягнення коштів з банку, а не банком, а також предметом позову не є оскарження будь-яких дій банку, у зв`язку із чим відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову у заявленому виді - шляхом заборони банку проводити будь-які нарахування та списання коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Терлецький О. М. подав касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що предметом позову є стягнення не звичайного боргу, а стягнення безпідставно списаних коштів з кредитного ліміту. Позовні вимоги сформовані щодо власності позивача як отриманих в кредит коштів шляхом встановлення кредитного ліміту витрат на кредитній карті і при вирішенні питання про забезпечення позову суд апеляційної інстанції не дослідив правову природу переданих на розгляд суду правовідносин, наслідків таких правовідносин, а отже безпідставно скасував ухвалу про забезпечення позову. Без забезпечення позову рішення суду першої інстанції буде не ефективним.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її виділені матеріали із Луцького міськрайонного суду Волинської області.

24 грудня 2019 року справа № 161/276/19 та виділені матеріали надійшли до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що предметом позову у цій справі є стягнення коштів з банку, а не банком, а також предметом позову не є оскарження будь-яких дій банку, у зв`язку із чим відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову у заявленому виді.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки обставин справи та досліджених доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Частиною третьою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Терлецького Олександра Миколайовича про витребування доказів

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Терлецький О. М. подав до Верховного Суду клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати у відповідача та його представника ОСОБА_2 докази про наявність повноважень статусу адвоката в суді апеляційної та касаційної інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи викладене, Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення процесуального питання про витребування доказів та долучення їх до матеріалів справи на стадії касаційного перегляду, тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Терлецького Олександра Миколайовича про витребування доказів у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Терлецького Олександра Миколайовича на постанову Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Терлецького Олександра Миколайовича залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська