Справа № 216/1601/20
Провадження 2/216/2599/20

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 грудня 2020 року

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу в Дніпропетровській області в складi судді - Сидорак В.В.,

з участю: секретаря судового засідання - Балі А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -

Стислий виклад позиції позивача:

Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.06.2010 у розмірі 13188.79 гривень та судові витрати у розмірі 2102,00 гривні.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 03.06.2010 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст.. 634 ЦК України був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі зокрема, умови договору банківського рахунку (ст.. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст.. 1054 ЦК України). 03 червня 2010 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений». Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15000.00 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п.2.1.1.2.3 Договору, де зазначено, що відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору. В порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 04.03.2020 має заборгованість у розмірі 308871грн. 07 коп., яка складається з наступного:

9220 грн. 13 коп. - заборгованість за тілом кредита; 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита; 9220,13. грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3401 грн. 64 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 296249,30 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії.

Оскільки кредитодавець може вимагати будь-яку частину заборгованості за кредитом, то позивач просить стягнути з відповідача:

9220.13 грн. заборгованість за кредитом;

3401.64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

118767.02 грн. заборгованість за пенею за період з 03.06.2010 по 30.09.2018.

На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 03.06.2010 та судові витрати.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 08.05.2020 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

07 серпня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. Обґрунтовуючи тим, що 20 травня 2015 року близько 13.00 години невідома особа таємно викрала грошові кошти з карткового рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , чим завдала матеріальної шкоди на загальну суму 7330,00 грн. 30 червня 2016 року слідчим Центрально-Міського відділення поліції Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області Дмитренко І.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0001494 від 21.05.2015 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Постанова про закриття кримінального провадження була скасована ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Відповідачу слідчим видано витяг з ЄРДР по даному кримінальному провадженню, який підтверджує, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 про крадіжку коштів з її карткового рахунку, який відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» відкрите та ведеться досудове розслідування. Крім того, ОСОБА_2 20 травня 2015 року на телефон гарячої лінії 3700 було повідомлено ПАТ КБ «ПриватБанк» про факт крадіжки коштів з її картки та зафіксовано запит № 9840, картку було заблоковано. 17 червня 2015 року банком їй було повідомлено, що звернення розглянуто. Тобто, ПАТ КБ «ПриватБанк» було відомо про факт крадіжки коштів в розмірі 7330 грн. з її карткового рахунку.

Пунктом 6.6 Правил користування платіжною карткою передбачено, що у випадку виявлення факту несанкціонованого доступу до карткового рахунку через Інтернет, клієнт повинен подати заяву в банк з приводу вказаного питання. Банк в свою чергу представляє інтереси клієнта в міжнародній платіжній системі з питань повернення несанкціонованого списання суми.

Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Згідно з п. 1.1.2.1.12 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» клієнт зобов`язаний вживати заходів по запобіганню втраті (викраденню) карток, стікера РayPass, ПІНа, або інформації, нанесеної на картку і магнітну смугу, або їхньому незаконному використанню.

Пунктом 1.1.2.1.13 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов`язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати картки, стікера РayPass, ОСОБА_3 , сим-картки мобільного телефону або отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищезазначених випадків необхідно звернутися до відділення Банку або за телефоном 3700.

Таким чином, ОСОБА_1 вжила необхідні заходи, передбачені у випадку крадіжки картки.

Крім того, позивач ще в 2017 році звертався з аналогічною позовною заявою до суду, однак дана заява була повернута позивачу. В даній позовній заяві сума заборгованості по тілу кредиту складала 7044.67 грн. Руху по картці не було, оскільки вона була заблокована. А тому просить відмовити в задоволенні позовної заяви повністю.

27 серпня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, де позивач вказує, що посилання відповідача на звернення Банка з позовом до суду в 2017 році є безпідставними. Так, дійсно в 2017 році банк звертався до суду з аналогічним позовом, однак він був залишений без розгляду. Оскільки відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованості, тому позивач має право на захист своїх інтересів. Оскільки договірні відносини між сторонами не припинилися, Банк продовжує здійснювати нарахування пені та відсотків. Крім того, відповідач ОСОБА_1 не надала належних доказів того, о 20.05.2015 року не нею особисто виконані наведені у виписці операції.

20 травня 2015 року особа, яка зробила переказ між рахунками, знала дані для ведення реквізитів картки, пін-коду, який відомий лише Власнику карти, номеру телефону, які дають можливість ідентифікувати Клієнта, та додаткове підтвердження операції шляхом введення одноразового ОТП-паролю, який надсилається Банком на мобільний телефон Клієнта, який зареєстрований ним в банківській системі. В зв`язку з чим просить позовні вимоги задоволити повністю.

24 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Книгницької Л.А., відповідно до якої остання просила суд застосувати строки позовної давності, обґрунтовуючи тим, що після здійснення крадіжки коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 , а саме 20.05.2015 року, картка була заблокована та остання припинила здійснювати погашення за кредитним договором з 20.05.2015 року. Позивач з 21.05.2015 року знав про порушення своїх прав та міг скористатися своїм правом із зверненням до суду про стягнення заборгованості за зобов`язанням. Оскільки відповідач окремо не підписувала згоду на збільшення строків позовної давності, то повинен застосовуватися загальний строк позовної давності у 3 роки до стягнення суми заборгованості за основним кредитом та відсотками, та спеціальний 1 рік до неустойки (пені та штрафів). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду 19 березня 2020 року. Статтею 265 ЦК України передбачено, о залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позивач, звернувшись із позовною заявою 19 березня 2020 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві, і в окремому клопотанні просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача та відповідач в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги не визнали. Просять суд відмовити в задоволенні позову повністю.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланнями на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала договір №б/н від 03.06.2010 року, згідно якої отримала кредит. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

В договорі №б/н від 03.06.2010 року відповідач підтвердила свою згоду на те, що заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами Банку", складає між ними договір. Договором та зазначеними умовами передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Згідно приписів ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України,- договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України,- за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, - кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України,- публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

На думку суду умови договорів приєднання, які розроблені банком, повинні бути доступними та в повній мірі зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли умови на які він посилається. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України,- позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України,- неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України,- якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Судом встановлено, що позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 04.03.2020 року складає 308871.07 грн., з яких:

- 9220 грн. 13 коп. - заборгованість за тілом кредита;

- 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита;

- 9220,13. грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита;

- 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками;

- 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

- 3401 грн. 64 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625;

- 296249,30 грн. - нарахована пеня;

- 0,00 грн. - нараховано комісії.

Також зазначають, що до стягнення підлягає заборгованість в сумі 131388.79 грн., яка складається з

9220.13 грн. заборгованість за кредитом;

3401.64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

118767.02 грн. заборгованість за пенею за період з 03.06.2010 по 30.09.2018.

Згідно письмових пояснень представника відповідача, розрахунку заборгованості (а.с. 12) до карткового рахунку ОСОБА_1 було здійснено несанкціоноване втручання, а саме з карткового рахунку останньої невідомою особою був здійснений переказ (привласнення) 20.05.2015 року грошових коштів в розмірі 7330 грн., після чого картка одразу була заблокована відповідачкою. Інших дій з платіжною карткою відповідач не здійснювала. За таких підстав, відповідач заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування ст.257 ЦК України.

Як вбачається з наданою представником позивача виписки за договором б/н станом на 10.08.2020 року останній рух по картці проводився 20.05.2015 року. Після цього періоду жодних операцій по картці не проводилося, окрім списання відсотків за використання кредитного ліміту, нарахування пені за прострочку за кредитом та нарахування штрафів, які здійснювалися безпосередньо банком.

За фактом крадіжки грошових коштів з банківської картки ОСОБА_1 , остання зверталася до органів поліції з заявою про вчинення злочину, в підтвердження чого надала копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого в ЄРДР внесені відомості про вчинення злочину за попередньою кваліфікацією ч. 1 ст. 185 КК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України).

Судом встановлено, що згідно з п. 1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг, строк позовної давності щодо заборгованості по всіх її складових, що нараховані банком у відповідності до умов договору, визначено у 50 років (а.с. 34). Проте, суд не може визнати законність такого погодження збільшеного строку позовної давності шляхом приєднання до вказаних Умов і Правил, оскільки такий спосіб погодження суперечить положенням ч. 1 ст. 259 ЦК України, згідно з якою договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Тому в даному випадку суд вважає, що у цих правовідносинах слід застосовувати положення закону про загальний строк позовної давності тривалістю у 3 роки.

Позивач звернувся до суду із даним позовом лише 19 березня 2020 року (а.с.2), тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Відповідно до частини другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Водночас норма ч.2 ст.264 ЦК України (пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач) не застосовується у разі залишення позову без розгляду.

Так, ч.1 ст.265 ЦК України передбачено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

З огляду на вказане, звернення АТ КБ «Приватбанк» до відповідача із позовом в 2017 році про стягнення заборгованості, який ухвалою суду був залишено без розгляду, в силу положень статті 265 ЦК України не зупиняє перебігу строку позовної давності та не свідчить про те, що такий строк переривався.

Відповідно до приписів статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши письмову позицію представника відповідача, судом встановлено, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, який закінчився 20.05.2018 року. Позивачем не подано заяву про поновлення строку на звернення до суду, тому суд приходить до висновку, що заява про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню, а позовну вимогу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 8, 2 Конституції України, ст.ст. 207, 509, 526, 527, 530, 549, 610, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 12, 141 ЦПК України, ст.ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII та керуючись ст.ст. 258-268, ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Центрально - Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення суду, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

відомості про сторін

Позивач: акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", юридична адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя В.В. Сидорак