Справа №672/369/20
Провадження №2/672/212/20
РІШЕННЯ
16 грудня 2020 року м. Городок
Городоцький районний суд Хмельницької області в складі: судді Шинкоренка С.В., за участю секретаря Терещук Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городка цивільну справу №672/369/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3
про скасування наказу, договору купівлі-продажу та витребування земельної ділянки,
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, що не є перешкодою для розгляду даної справи за відсутності відповідача.
Також, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява, подана попередньому складу суду, який не завершив розгляд даної справи у зв`язку із відставкою судді, у якій ОСОБА_3 позовні вимоги визнав повністю та просить справу слухати у його відсутності (а.с. 45).
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, що не є перешкодою для розгляду даної справи за її відсутності.
Представниця відповідача Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області Понедзялок Т.В. в судове засідання не з`явилась, подала заяву про слухання справи за її відсутності. Щодо позиції по суті спору, вказала, що підтримує раніше поданий відзив, де зазначено що відповідач заперечує проти задоволення позову, в їх діях немає жодних порушень чинного законодавства (а.с.128-132, 134).
Суд, оголосивши заяви сторін (їх представників), дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи із такого.
Судом об`єктивно встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3.17 га з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кузьминської сільської ради Городоцького району Хмельницької області. Даний факт підтверджується копією Державного акту про право приватної власності на землю, який видано 03.08.2000 року (а.с.9).
Дана обставина ніким із сторін під сумнів не ставиться.
Власником вказаної земельної ділянки позивач став у результаті розпаювання земель, що перебували у колективній власності СТОВ ім. Мічуріна (с.Кузьмин Городоцького району Хмельницької області). Дана обставина підтверджується: копією списку громадян, власників сертифікатів, яким передаються у приватну власність земельні частки (паї); копією рішення №23 Кузьминської сільської ради Городоцького району Хмельницької області від 12.05.2000 року, "Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) з виготовленням державних актів на право приватної власності на землю; копією витягу з протоколу від 18.02.2000 року рішення загальних зборів уповноважених членів СТОВ ім.Мічуріна про вихід із членів СТОВ та передачу в натурі земельної частки (паю) (а.с.10-12).
В подальшому, у зв`язку із запровадженням Державного земельного кадастру позивач вирішив звернутись до уповноваженого органу для присвоєння його земельній ділянці кадастрового номеру.
З матеріалів справи також вбачається, що згідно поданої заяви ОСОБА_2 29.03.2017 р., звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області з проханням надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Бедриковецької сільської ради Городоцького району Хмельницької області (а.с.23).
Як вбачається із долученої до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.08.2018 року та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 відчужила вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_3 (а.с.27-29).
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
П. (г) ч.3 ст.152 ЗК України визначено спосіб захисту прав на земельні ділянки у спосіб визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Отже, суд не вправі скасовувати рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування і даний спосіб захисту позивачем обрано невірно.
Однак, крім цього, суд не вважає за можливе задовольняти такі вимоги позивача також із наступних причин.
Так, у Постанові від 22.01.2020 року у справі №910/1809/18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, в яких на підставі цих рішень виникли права та були надалі відчужені. Крім того, підстави витребування майна у добросовісного володільця регулюється статтею 388 ЦК України, а не незаконним володільцем, підстави витребування майна від якого унормовано у статті 387 ЦК України.
За таких обставин, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
За аналогічної мотивації, суд не вважає за можливе задовольняти вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.08.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки такий спосіб захисту не призведе до будь-яких наслідків для позивача.
Згідно з ст.ст. 13-14 Конституції України, земля, її надра атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської ) економічної зони з об`єктами права власності Українського народу. Від Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Земля є основним багатством, що перебуває під охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою включно відповідно до закону.
Чинним законодавством України визначено способи захисту порушеного права власності на землю.
Так, за змістом ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна, відтак право держави на спірну земельну ділянку підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову.
Водночас на наявність прав власника на майно не впливає і та обставина, що воно було предметом угоди щодо відчуження, укладеної іншими способами, оскільки дійсний власник не був стороною такої угоди.
При цьому ст. 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника.
У таких випадках чинність таких правочинів, державної реєстрації прав на його майно за іншими особами чи наявність у них правовстановлюючих документів не є перешкодою для витребування власником свого майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, що є належним способом захисту.
Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права, яка викладена у постановах від 21.02.2018 року у справі №363/2936/15-ц, від 12.06.2018 року у справі №916/3727/15, від 09.07.2018 року у справі №910/3513/17.
При цьому для застосування віндикації не має самостійного правового значення наявність «ланцюжка» правочинів, за яким річ послідовно передавалася від однієї особи до іншої, що в кінцевому результаті призвело до перебування речі у володінні набувача. Визнання недійсними всіх правочинів щодо відчуження речі не вимагається. Аналогічна позиція висловлена Верховним судом України у постановах від 05.10.2016 року у справі 916/2129/15 та від 17.12.2014 року у справі №6-140цс.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що судовий збір підлягає пропорційному розподілу відповідно до частини задоволених позовних вимог в порядку, передбаченому ч.1,2 ст.141 ЦПК України.
При цьому, суд враховує, що частково задовольняється одна вимоги позивача, і виходячи із розміру частини земельної ділянки, яка витребовується на користь позивача, така вимога задовольняється орієнтовно на 70 %, а отже і судовий збір що підлягає до стягнення становить 70% від сплаченого позивачем за дану позовну вимогу (840.80 грн х 70% : 100 = 588 грн. 56 коп.).
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд приходить до такого висновку.
Так, представницею позивача долучено до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги та попередній розрахунок суми судових витрат з описом виконаних робіт (а.с.34-36).
У відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України: Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За таких обставин, доказом про сплату витрат на правничу допоомгу могла би бути будь-яка видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо),які б були належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.
До матеріалів справи предстаницею позивача долучено платіжну квитнацію за правничу допомогу на суму 8000 грн.
Саме цю, належним чином підтверджену суму понесених витрат на правничу допомогу суд бере до уваги.
При цьому, суд враховує, що з трьох вимог позивача задовольняється лише одна у розмірі 70 %. Таким чином, пропорційно до розміру задоовлених позовних вимог, стягненню з відповідача підлягає 1866 грн. 90 коп. витрат на правничу допомогу на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 264-265 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 588 грн. 56 коп. та 1866 грн. 90 коп. витрат на правничу допомогу, а всього 2455 грн. 46 коп. (дві тисячі чотириста пятдесят пять грн. 46 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження. якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через місцевий суд, який ухвалив рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Представниця позивача: ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, інд.29016, вул. Інститутська 4/1 м. Хмельницький.

Відповідач: ОСОБА_5 , ІПН невідомий, паспорт НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 .

Суддя: