Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 336/2836/18

провадження № 61-4109св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2018 року у складі судді Дмитрюк О. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості будівельних матеріалів та робіт, посилаючись на те, що в 1998 році батьки сторін вирішили придбати дачу, тому їх мати - ОСОБА_3 вступила до садівничого товариства «Восход» (далі - СТ «Восход»), розташованого на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, де отримала в користування земельну ділянку під № НОМЕР_1 . В 1999 році їх батьки придбали для себе домоволодіння в селі Сергіївці Вільнянського району, у зв`язку з чим садову ділянку, на якій на той час був побудований маленький будиночок з однієї кімнати без опалення, запропонували їй. Отримавши згоду матері на покращення умов, у 2003 році вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 прибудували до будинку кімнату та облаштували піч. Частину будівельних робіт її чоловік виконав самостійно, а частину - пічник, однак документи на підтвердження виконаних робіт та сплачених коштів у неї не збереглися. В подальшому вони вирішили збільшити площу будинку, облаштувати каналізацію і водопровід. Так, 05 квітня 2007 року вона уклала договір підряду з ОСОБА_5 , який з бригадою збудували фундамент під нову частину будинку, стіни, мансарду над старою та новою частинами будинку, новий дах і металеві сходи на другий поверх. Вартість всіх виконаних робіт склала 32 000 грн. 03 травня 2008 року вона уклала договір підряду з ОСОБА_6 , який з групою робітників прибудували до будинку кухню-їдальню та санвузол, обшили будинок сайдингом, утеплили дах мінеральною ватою, облаштували електропроводку, теплу підлогу, поклали кахель в кухні та санвузлі, встановили душову кабіну, раковину, унітаз, каналізаційні стоки, водопровід. Вартість виконаних за вказаним договором робіт склала 28 000 грн. Крім того, в будинку були встановлені 7 металопластикових вікон вартістю 11 720 грн та виконані роботи з облаштування нових кімнат на загальну суму 5 600 грн. Також вона з чоловіком самостійно зробили у дворі доріжки з бетону та плитки, облаштували терасу. На підтвердження понесених витрат на будівельні матеріали в неї збереглися чеки та квитанції на суму 48 714,66 грн. З 1999 року її сім`я здійснює догляд за земельною ділянкою, оплачує комунальні послуги та членські внески. ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не претендувала на земельну ділянку та будинок, була згідна, що все побудоване належить їй. Після смерті матері вона звернулася до СТ «Восход» із заявою, в якій просила оформити ділянку № НОМЕР_1 на себе. Однак голова садівничого товариства повідомив, що НОМЕР_1 вересня 2014 року ОСОБА_3 написала заяву, в якій виявила бажання переоформити ділянку № НОМЕР_1 на ОСОБА_2 . Рішенням загальних зборів від 11 жовтня 2014 року відповідача було прийнято в члени товариства та надано йому вказану земельну ділянку в користування. Оскільки ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 не мали будь-якого відношення до будівництва будинку, то на теперішній час будинок є майном, безпідставно набутим відповідачем. Вона має право на отримання відшкодування понесених нею витрат на будівельні матеріали та оплату виконаних робіт, загальна вартість яких в цінах на 2018 рік та з урахуванням індексів інфляції становить 376 883,86 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь вартість будівельних матеріалів та робіт у вказаному розмірі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 103 527,70 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 035,34 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до володільця з підстав, передбачених статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в разі наявності правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна, який його набув без достатньої правової підстави. Під час розгляду справи встановлено, що з 1999 року по 2017 рік ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком користувалися земельною ділянкою № НОМЕР_1 , яку в 1998 році СТ «Восход» надало її матері ОСОБА_3 . Подружжя ОСОБА_1 провели низку ремонтних і будівельних робіт з реконструкції та добудови садового будинку, розташованого на вказаній ділянці, що підтверджено показаннями свідків, договорами підряду, актами приймання-передачі виконаних робіт, товарними чеками та накладними. Враховуючи, що позивач не має змоги отримати безпідставно набуте ОСОБА_2 майно у вигляді будівельних матеріалів на загальну суму 103 527,70 грн, то на підставі статті 1213 ЦК України їх вартість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Правових підстав, визначених статтями 1212-1214 ЦК України, для стягнення грошових коштів, витрачених позивачем на оплату виконаних робіт та послуг в сумі 273 356,16 грн, суд не встановив.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 11 720 грн скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 11 720 грн. Постановлено, що у зв`язку з цим загальна сума, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , - 115 247,70 грн, судовий збір - 1 152,53 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору в розмірі 321,62 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду в частині задоволених позовних вимог є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в рахунку-фактурі зазначена вартість всіх будівельних матеріалів, окрім 7-ми металопластикових вікон, які також були використані позивачем під час будівництва (реконструкції) будинку.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині задоволених позовних вимог, а справу в означеній частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що земельна ділянка № НОМЕР_1 , яка перебуває у складі земельної ділянки СТ «Восход», в будь-якому разі належить територіальній громаді в особі Михайлівської сільської ради Вільнянського району. Однак ні сільська рада, ні садівниче товариство не були залучені до участі у справі. Суди попередніх інстанцій не дослідили і не встановили первісне, змінене та дійсне цільове призначення об`єкта нерухомості - земельної ділянки та відповідних її поліпшень (дачного будинку). Земельна дачна ділянка, на відміну від садової, відноситься до земель рекреаційного, а не сільськогосподарського призначення. Побудувавши будинок в СТ «Восход», позивач фактично незаконно змінила цільове призначення земельної ділянки. ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами того, що вона окремо запитувала в матері дозвіл на укладення договорів підряду та погоджувала дії, за які тепер вимагає в нього грошові кошти. Позивач, яка фактично вважає себе кредитором спадкодавця ОСОБА_3 , не пред`являла до нього як спадкоємця вимог про відшкодування вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт на підставі статей 1281, 1282 ЦК України.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Запоріжжя.

01 квітня 2019 року справа № 336/2836/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Судами встановлено, що з 1999 року по 2017 рік ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком користувалися земельною ділянкою № НОМЕР_1 , наданою в 1998 році СТ «Восход» матері сторін - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зазначений період подружжя ОСОБА_1 провели низку ремонтних і будівельних робіт з реконструкції та добудови садового будинку, розташованого на вказаній ділянці, що підтверджено показаннями свідків, договорами підряду, актами приймання-передачі виконаних робіт, товарними чеками та накладними.

На підставі заяви ОСОБА_3 від НОМЕР_1 вересня 2014 року рішенням загальних зборів СТ «Восход» від 11 жовтня 2014 року земельну ділянку № НОМЕР_1 було надано у користування ОСОБА_2 .

Фактично користуватися земельною ділянкою та садовим будинком відповідач розпочав у серпні 2017 року.

Згідно з рахунком-фактурою від 10 березня 2018 року № 45 вартість будівельних матеріалів, витрачених позивачем на будівництво (реконструкцію) садового будинку, в цінах на 2018 рік складає 103 527,70 грн.

Апеляційним судом також встановлено, що до 11 жовтня 2014 року володільцем садового будинку була ОСОБА_3 , а починаючи з вказаної дати - ОСОБА_2

ОСОБА_1 також понесла витрати на придбання 7-ми металопластикових вікон на суму 11 720 грн, що підтверджується договором підряду від 04 травня 2008 року та товарним чеком від 04 травня 2008 року.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18).

Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що будівельні матеріали, використанні позивачем в ході будівництва та реконструкції садового будинку, володільцем якого став відповідач, є безпідставно набутим майном і їх неможливо повернути в натурі, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення їх вартості на підставі статей 1212, 1213 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що земельна ділянка № НОМЕР_1 , яка перебуває у складі земельної ділянки СТ «Восход», належить територіальній громаді в особі Михайлівської сільської ради Вільнянського району, однак ні сільська рада, ні садівниче товариство не були залучені до участі у справі, не заслуговують на увагу, оскільки незалучення вказаних осіб не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень в частині задоволених позовних вимог, які стосуються стягнення вартості будівельних матеріалів, а не поліпшень земельної ділянки.

Аргументи касаційної скарги про те, що земельна дачна ділянка, на відміну від садової, відноситься до земель рекреаційного, а не сільськогосподарського призначення, а побудувавши дачний будинок в СТ «Восход», позивач фактично незаконно змінила цільове призначення земельної ділянки, є неспроможними, так як судами встановлено, що на земельній ділянці № НОМЕР_1 був збудований садовий, а не дачний будинок.

Відповідно до частини третьої статті 35 Земельного кодексу України земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами того, що вона окремо запитувала у матері дозвіл на укладення договорів підряду та погоджувала дії, за які тепер вимагає з нього грошові кошти, також не заслуговують на увагу. Той факт, що ОСОБА_3 надала позивачу в користування земельну ділянку, не забороняла їй здійснювати будівництво садового будинку, часто приїжджала туди та була задоволена всім, що зробила дочка, підтвердив допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 .

Посилання заявника на те, що позивач, яка фактично вважає себе кредитором спадкодавця ОСОБА_3 , не пред`являла до нього як спадкоємця вимог про відшкодування вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт на підставі статей 1281, 1282 ЦК України, є неспроможними, оскільки судами встановлено, що ОСОБА_2 став володільцем садового будинку ще у 2014 року, тобто до смерті матері.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи не спростовують висновків судів і не впливають на правильність вирішення спору по суті, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2018 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року було зупинене ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 березня 2019 року, то у зв`язку із залишенням цих судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2018 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2018 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов