Провадження № 22-ц/801/2123/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 рокуСправа № 127/15416/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Стадника І.М., секретар Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2019 року, постановлену суддею Карпінською Ю.Ф., повний текст ухвали складено 20 грудня 2019 року, в справі за клопотанням Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, що діє в інтересах ОСОБА_2 , про визнання на території України рішення Суду Колдінгу (Королівство Данія) від 05 жовтня 2018 року про скасування спільної опіки над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передачу всіх прав опіки над дитиною ОСОБА_3 його батькові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування в особі Вінницької районної державної адміністрації,

встановив:

03 червня 2019 року ГТУЮ у Вінницькій області, діючи в інтересах ОСОБА_2 , подало клопотання про визнання в Україні рішення іноземного суду, в якому просило визнати на території України рішення Суду Колдінгу (Королівство Данія) від 05.10.2018 про скасування спільної опіки над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , передачу всіх прав опіки над дитиною ОСОБА_4 його батькові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Клопотання мотивоване тим 16.07.2018 Державною адміністрацією Королівства Данії у справі, ініційованій заявником ОСОБА_2 , винесено тимчасове рішення про опіку. У ході розгляду справи 22.06.2018 проведено зустріч з обома батьками, яким було доведено, що ніхто з них не може подорожувати за межі країни з ОСОБА_5 під час розгляду справи про опіку. Дане рішення діяло протягом чотирьох тижнів до передачі справи до суду.

05.10.2018 Судом Колдінгу (Королівство Данія) ухвалено рішення про скасування спільної опіки над ОСОБА_4 та передачу всіх прав опіки над дитиною його батькові. Згідно з рішенням датського суду найкращим рішенням для дитини буде її передача під опіку батькові.

10.10.2018 до Міністерства юстиції України через Міністерство зі справ дітей та соціальних питань Королівства Данії надійшло клопотання громадянина Королівства Данія ОСОБА_2 про визнання в Україні згаданого рішення Суду Колдінгу.

Заявник, посилаючись на Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року, ст. 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 81, 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» просив в порядку, передбаченому Главою 2 Розділу IХ ЦПК України (виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню), задовольнити клопотання.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2019 року клопотання задоволено. Визнано на території України рішення Суду Колдінгу (Королівство Данія) від 05 жовтня 2018 року про скасування спільної опіки над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передачу всіх прав опіки над дитиною ОСОБА_4 його батьку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Ткаченко Т.В., залишено без задоволення. Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 30 січня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішення Суду Колдінгу не підлягає визнанню в Україні взагалі, оскільки в національному законодавстві відсутнє поняття опіки, а зміст цього поняття із судового рішення не вбачається; судом необґрунтовано не застосовано положення Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми від 20.05.1980 в частині того, що наслідки рішення більше не відповідають інтересам дитини, а також положення Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року в частині того, що їй не надано було можливості бути заслуханою; визнання рішення Суду Колдінгу про припинення спільної опіки над дитиною обома батьками та передання прав опіки в повному обсязі батькові явно суперечить як Конвенції про права дитини, так і законодавству України; рішення Суду Колдінгу ухвалено із порушенням юрисдикції Данії щодо вирішення прав опіки над дитиною.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_6 адвокат Решетов В.В. просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Верховний Суд, скасовуючи постанову Вінницького апеляційного суду від 30 січня 2020 року вказав, що апеляційному суду при новому розгляді справи слід надати оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що їй не була надана можливість бути заслуханою під час розгляду Судом Колдінгу (Королівство Данія) справи про скасування спільної опіки над ОСОБА_5 та передачу всіх прав опіки над дитиною його батькові, а також її аргументам щодо наявності передбачених пунктом b) статі 10 Конвенції від 1980 року підстав для відмови у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду.

Апеляційний суд, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16 вересня 2020 року, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між громадянином Королівства Данія ОСОБА_6 та громадянкою України ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Колдінг (Данія) народився ОСОБА_3 , батьками якого є громадянин Королівства Данія ОСОБА_6 та громадянка України ОСОБА_1 .

У довідці соціального працівника Кризового центру м. Фредерісія від 04 червня 2018 року (в перекладі українською мовою) вказані обставини: « ОСОБА_1 разом з своїм сином ОСОБА_5 з 12 квітня 2018 року перебувала у вказаному Кризовому центрі. Причиною перебування ОСОБА_7 в центрі було її бажання піти від чоловіка, який піддавав її психічному насильству впродовж довгого часу. ОСОБА_7 походить з України і пройшла процедуру возз`єднання сім`ї з чоловіком. Її син є громадянином Данії. Після возз`єднання сім`ї ОСОБА_7 перебувала на утриманні чоловіка, що припинилося після того, як ОСОБА_7 пішла з дому, тому вона звернулась до муніципалітету Колдінг по матеріальну допомогу. ОСОБА_7 бажає розірвати шлюб з чоловіком і проживати разом зі своїм сином, тому під час перебування в Кризовому центрі вона подала заяву про розірвання шлюбу і в даний час очікує відповіді від державного управління. Окрім того, був збережений контакт між ОСОБА_5 та його батьком на той період, поки питання, що стосуються співпраці та батьківської відповідальності, вирішуються державною адміністрацією» (а.с.104 т.1).

Як зазначено у вироці Суду Колдінгу від 05 жовтня 2018 року, з інформації, наданої кризовим центром, ОСОБА_1 разом з сином виїхала з кризового центру 28.06.2018.

25 червня 2018 року Посольством України у Королівстві Данія ОСОБА_3 було зареєстровано громадянином України та на його ім`я видано посвідчення особи на повернення в Україну.

На підставі посвідчення особи на повернення в Україну 01 липня 2018 року ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_5 виїхали до України (а.с.105-107 т.1).

16 липня 2018 року Державною адміністрацією Королівства Данії у справі, ініційованій заявником ОСОБА_2 , винесено рішення про тимчасову опіку. В даному рішенні описано розгляд заяви ОСОБА_2 про тимчасову опіку над ОСОБА_5 , а саме те, що на час розгляду батьки розділяють опіку. Обом батькам зазначено, що ніхто з них не може подорожувати за межі країни з ОСОБА_5 під час розгляду справи про опіку. Розгляд справи про тимчасову опіку було закрито у Державній адміністрації 26 червня 2018 року на підставах вказівки ОСОБА_2 , з огляду на те, що ні кризовий центр, ні муніципалітет не були стурбовані тим, що ОСОБА_1 покине країну. У зв`язку з новим клопотанням ОСОБА_2 про повну тимчасову опіку на 16 липня 2018 року останній заявив, що ОСОБА_1 не приводила сина на зустрічі з часу, як покинула кризовий центр, він намагався з нею зв`язатися і не міг це зробити, він боїться, що ОСОБА_1 взяла дитину з собою до України. Державна адміністрація зв`язалася з муніципалітетом, який повідомив, що муніципалітет різними способами намагався зв`язатися з ОСОБА_1 , однак не зміг, і має підозру, що ОСОБА_1 взяла дитину з собою до України, кризовий центр не знає, де знаходиться ОСОБА_1 (а.с.53-60 т.1).

5 жовтня 2018 року Судом Колдінгу (Королівство Данія) ухвалено вирок про скасування спільної опіки над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передачу всіх прав опіки над дитиною його батькові ОСОБА_8 (справа № ВS-25938/2018-КОL) (а.с.38-42 т.1).

Після ухвалення вироку ОСОБА_2 звернувся із заявою до Міністерства у справах дітей та соціальних питань Данії, яке звернулося до Міністерства юстиції України, для визнання в Україні вказаного рішення Данії.

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ч. 1 ст. 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

У визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу (ч.7 ст.473 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено, зокрема: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України (інші випадки, описані в статті, не стосуються даної справи).

Звертаючись до суду із клопотанням про визнання рішення іноземного суду заявник посилався на Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року, яка ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №136-V і обов`язкова для України з 2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 вказаної Конвенції, у визнанні заходів, ужитих органами Договірної Держави, може бути відмовлено, зокрема, випадках:

a) якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у Розділі II;

b) якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання;

c) на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою;

d) якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини;

e) якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання;

f) якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33.

Рішення Суду Колдінгу (Королівство Данія) від 05 жовтня 2018 року набрало законної сили.

Верховний Суд у своїй постанові від 16 вересня 2020 року зазначив, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, з якими Конвенція про батьківську відповідальність пов`язує неможливість визнання Україною заходів, ужитих Судом Колдінгу (Королівство Данія), вказавши на те, що Суд ОСОБА_9 мав юрисдикцію вирішувати питання про встановлення заходів батьківської відповідальності, оскільки Королівство Данія, у розумінні розділу ІІ Конвенції про батьківську відповідальність, є країною, у якій ОСОБА_5 мав звичайне місце проживання з моменту народження до переміщення його на територію України, зважаючи на те, що на час вжиття Судом Колдінгу заходів батьківської відповідальності минуло менше року з моменту такого переміщення дитини.

Заперечуючи щодо задоволення клопотання про визнання в Україні рішення іноземного суду ОСОБА_1 посилалася на наявність передбаченої п. с) ч. 2 ст. 23 Конвенції підстави, вказуючи, що розгляд справи відбувався без її участі та зазначаючи про відсутність в матеріалах справи доказів належного її сповіщення судом Колдінгу про розгляд справи.

Беззаперечним фактом з боку учасників справи є те, що ОСОБА_1 не була присутня при розгляді справи про скасування спільної опіки і не була заслухана Судом Колдінгу.

З наявної в матеріалах справи довідки слідує, що суд намагався повідомити ОСОБА_1 шляхом направлення повістки через поліцію, через Державну адміністрацію, муніципалітет, за допомогою електронних засобів направлення повідомлення на адресу електронної пошти (а.с.19 т.1).

Остаточно ОСОБА_1 була викликана до суду через видання «Державний вісник», але вона не відкликнулася на запрошення.

Проаналізувавши обставини, за яких державні органи намагалися зв`язатися з ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що суд формально підійшов до питання повідомлення ОСОБА_1 про слухання справи та не вчинив дій, щоб заслухати ОСОБА_1 з приводу опіки.

Що стосується направлення повідомлень ОСОБА_1 на електронну адресу, то заслуговують на увагу твердження апелянта щодо того, що згадана електронна скринька була створена не нею, а чоловіком, і така позиція не є безпідставною, адже з поведінки ОСОБА_2 видно, що останній був занадто зацікавлений у вирішенні питання його повної опіки і в досягненні бажаного результату як найшвидше та будь-яким способом.

Це підтверджується тим, що на дату ініціювання ОСОБА_2 справи про скасування спільної опіки над ОСОБА_5 (17 липня 2018 року) ОСОБА_1 не перебувала у Данії, оскільки у зв`язку з психологічним насильством чоловіка змушена була залишити місце проживання та тимчасово перебувати разом із малолітнім сином у Кризовому центрі м. Фредерісія, а потім повернулася до України за адресою її постійного місця проживання.

Також незрозумілою є поведінка ОСОБА_2 , коли останній 22.06.2018 приймає участь в розгляді питання Державною адміністрацією про тимчасову опіку над ОСОБА_5 , а 26.06.2018 розгляд цієї справи закривається на підставі вказівки ОСОБА_2 .

У подальшому, вирішення питання Державною адміністрацією про тимчасову опіку було відновлено 16.07.2018 року знову ж таки за його клопотанням і в період, коли йому достовірно було відомо про залишення ОСОБА_1 разом з сином території Данії.

ОСОБА_2 було достовірно відоме постійне місце проживання ОСОБА_1 в Україні, чого він не заперечував у судовому засіданні при розгляді клопотання про визнання в Україні рішення Суду Колдінгу.

Рішення Суду Колдінгу (Королівство Данія) про скасування спільної опіки над дитиною та передачу всіх прав опіки над дитиною його батькові ухвалено 05 жовтня 2018 року, а вже 10 жовтня 2018 року до Міністерства юстиції України через Міністерство зі справ дітей та соціальних питань Королівства Данії надійшло клопотання - заява ОСОБА_2 про визнання в Україні зазначеного рішення, в якому вказана адреса ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), що свідчить про його обізнаність про місце перебування ОСОБА_1 з дитиною на території України (а.с.24 т.1).

ОСОБА_2 не надав Суду Колдінгу інформацію про місце проживання ОСОБА_1 на території України з метою вручення їй судового повідомлення, що забезпечило б її право бути заслуханою у цій справі, чим позбавив Суд Колдінгу можливості повідомити ОСОБА_1 про слухання справи в порядку, передбаченим національним законодавством.

Про вірогідність того, що ОСОБА_1 разом з сином повернулася до України, вказано у самому рішенні Суду Колдінгу (Королівство Данія) від 05 жовтня 2018 року.

Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних і комерційних справах від 15 листопада 1965 року, до якої Королівство Данія приєдналося у 1969 році, передбачено, що конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Відповідно до § 159 Закону про судочинство Королівства Данія судове повідомлення може друкуватися в Офіційному віснику, якщо: 1) місце проживання особи або місце реєстрації чи місце роботи в цій країні не вдалося встановити; або 2) відповідний іноземний орган відмовляється або не виконує запит на судове повідомлення відповідно до §158.

Суд Колдінгу не звертався до уповноважених органів України щодо вручення судового повідомлення ОСОБА_1 .

Оскільки на момент розгляду справи про скасування спільної опіки над дитиною ОСОБА_1 перебувала за межами країни, Суд Колдінгу мав змогу доручити компетентному органу України вручити ОСОБА_1 виклик до суду. Тому, враховуючи викладене, не можна стверджувати, що Судом Колдінгу дотримано вимог щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи.

З матеріалів справи слідує, що ні поліція, ні муніципалітет, ні суд не намагалися з`ясувати (як під час розгляду справи Державною адміністрацією про тимчасову опіку, так і в суді) місце проживання ОСОБА_1 , що також свідчить про формалізм при підході до питання належного повідомлення про розгляд справи та отримання пояснень ОСОБА_1 .

З вироку Суду Колдінгу (Королівство Данія) про скасування спільної опіки слідує, що суд для захисту ОСОБА_1 відповідно до положень §449 Судово-процесуального кодексу призначив адвоката. Призначений Бояр О.П. адвокат не надавав жодних пояснень та клопотань на захист прав та інтересів ОСОБА_1 , що також підтверджує однобічність та поверхневість при вирішенні спору щодо опіки.

Про невідкладність випадку розгляду справи за відсутності матері, щодо якої припиняється опіка над малолітньою дитиною, у судовому рішенні не зазначено.

Повідомлення Державною адміністрацією учасників справи про тимчасову опіку щодо неможливості подорожувати за межі країни з сином ОСОБА_5 не замінює собою належне повідомлення судом про розгляд справи.

Крім того, є інші підстави для відмови у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду. Так, підпунктом 3 пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми» від 06.03.2008 №135-VI встановлено застереження до статті 17 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми від 20.05.1980, яка ратифікована Україною 06.03.2008 та набрала чинності 01.11.2008, про те, що за наявності будь-якої з підстав, визначених у статті 10 Конвенції, у випадках, передбачених статтями 8 і 9 Конвенції, Україна залишає за собою право відмовитися від визнання та виконання надісланих їй рішень стосовно опіки над дітьми.

Пунктом b) частини 1 статі 10 вказаної Конвенції передбачено, що у визнанні та виконанні рішення іноземного суду може бути відмовлено, якщо встановлено, що через зміну обставин, у тому числі через закінчення часу, але не через просту зміну місця проживання дитини після неправомірного переміщення, наслідки первісного рішення явно більше не відповідають інтересам благополуччя дитини.

Пунктом b) статті 15 Конвенції визначено, що перш ніж ухвалити рішення згідно з пунктом «b» пункту 1 статті 10 Конвенції, відповідний орган запитуваної Держави може вимагати проведення будь-яких перевірок.

21 жовтня 2019 року судом першої інстанції до участі у даній справі залучено орган опіки та піклування в особі Вінницької районної державної адміністрації, який зобов`язано надати суду письмовий висновок щодо обставин, зазначених в клопотанні про визнання на території України рішення Суду Колдінгу.

Враховуючи, що суд, як орган запитуваної Держави, скористався правом, передбаченим Пунктом b) статті 15 Конвенції, помилковим є твердження представника ОСОБА_2 про безпідставне залучення органу опіки та використання їхнього висновку.

Згідно висновку органу опіки та піклування, наданого на виконання вимог згаданої ухвали, після повернення в Україну ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_10 та її старшим сином проживають у будинку її батьків, дитина перебуває на грудному вигодовуванні та соматично здорова, фізичний розвиток дитини відповідає віку. Дитина з першого дня свого життя постійно знаходиться з матір`ю ОСОБА_1 . Перебуваючи тривалий час в Україні, соціально адаптувалася, їй забезпечені належні побутові умови, умови для фізичного, духовного, освітнього розвитку. Різка зміна укладу життя, розлучення дитини з матір`ю, може негативно вплинути на фізичне і психічне здоров`я дитини (а.с.164 т.1).

Тобто встановлено, що малолітня дитина адаптувалася в Україні, спілкується та проживає з родичами в Україні з 01.07.2018. На час розгляду справи дитині виповнилося 3 роки 2 місяці та на території України дитина проживає 2 роки 5 місяців. Таким чином, дитина, перебуваючи тривалий час в Україні, соціально адаптувалася, їй забезпечені належні побутові умови, умови для фізичного і духовного, освітнього розвитку, через що існує ризик негативного впливу на психічне здоров`я дитини, різкої зміни укладу життя, до якого звикла дитина.

З моменту переміщення пройшло більше двох років (з 01.07.2018 по 15.12.2020) і дитина прижилася у новому середовищі, що відповідно до п. b) ч. 1 ст. 10 Конвенції від 20.05.1980 є підставою для відмови у визнанні рішення іноземного суду.

Між тим, батько не позбавлений права на спілкування з дитиною і держава Україна буде сприяти цьому.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для розв`язання возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом.

ОСОБА_2 намагався спростувати таку позицію шляхом проведення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, адже у ОСОБА_1 , на його думку, були виявлені психічні розлади. Однак, апеляційним судом відмолено у задоволенні вказаного клопотання, зокрема, з підстави відсутності в матеріалах справи медичних документів, висновків спеціалістів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_1 будь-яких захворювань психічного характеру з моменту народження дитини і до моменту подання клопотання про призначення експертизи.

Наслідком визнання судом України рішення Суду Колдінгу про передачу всіх прав опіки над дитиною буде повернення дитини у країну проживання батька, а повернення до попереднього місця проживання, до того ж без матері, враховуючи малолітній вік дитини, явно не відповідає інтересам дитини, яким повинне надаватися першочергове значення (про що вказано в преамбулі Конвенції про батьківську відповідальність).

Підсумовуючи вказане, колегія суддів робить висновок, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомленою про розгляд справи і їй не було надано можливість бути заслуханою в суді з приводу питання припинення її опіки над дитиною.

Зважаючи на наявність передбачених п. с) ч. 2 ст. 23 Конвенцією про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996, п. b) ст. 10 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми від 20.05.1980, п. 2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України підстав, у задоволенні клопотання про визнання в Україні рішення іноземного суду слід відмовити.

Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції на підставі ч. 1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні клопотання про визнання в Україні рішення іноземного суду.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-390 ЦЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2019 року скасувати, постановити нову.

У задоволенні клопотання Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, що діє в інтересах ОСОБА_2 , про визнання на території України рішення Суду Колдінгу (Королівство Данія) від 05 жовтня 2018 року про скасування спільної опіки над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передачу всіх прав опіки над дитиною ОСОБА_3 його батьку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2020 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

І.М. Стадник