КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/829/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача - Білич І.М.

суддів - Лапчевської О.Ф., Сушко Л.П.

при секретарі - Кемському В.В.

за участі: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Нєнова Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Дарницького районного суду міста Києва Мицик Ю.С.,

у цивільній справі №753/10718/18за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

в с т а н о в и л а:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 104 520 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 14 лютого 2016 року вона (позивач) передала ОСОБА_2 у борг 4000 доларів США, на підтвердження чого відповідачем була написана розписка про зобов`язання повернути кошти до 20 жовтня 2016 року. Однак, у визначений сторонами строк ОСОБА_2 кошти не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_3 була вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 104 520 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив суд скасувати заочне рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Посилаючись на порушення судом норм процесуального права в частині неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи. Та не визнаючи факт позичання коштів визначених в розписці від 14 лютого 2016 року яку він не підписував.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Доводами апеляційної скарги відповідача зокрема є неповідомлення його судом першої інстанції про розгляд справи.

З матеріалів справи вбачається, що судові повістки про виклик відповідача до суду направлялися ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, даних про отримання судових повідомлень щодо дати, часу і місця розгляду справи відповідачем, матеріали справи не містять. Судові повістки, адресовані відповідачеві, під час розгляду справи у суді першої інстанції повернуті до суду без вручення адресатові.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 в той час проживав за адресою: АДРЕСА_2 , за якою в подальшому отримував судові повістки-повідомлення апеляційного суду.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Враховуючи наявність обов`язкових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення ( п.3 ч.3. ст. 376 ЦПК України), колегія суддів вважає, що заочне рішення підлягає скасуванню, з постановленням нового, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, але одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від та незважаючи на найменування документа, і в залежності від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з наявності між сторонами договірних правовідносин, а також неналежне виконання відповідачем обов`язків з повернення взятих у борг коштів.

Виходячи з того, що 14 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 4 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 20 жовтня 2016 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 14 лютого 2016 року.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 послався на те, що договору позики між сторонами у будь-якій формі не укладалося, а розписку від 14 лютого 2016 року підписано не відповідачем.

З метою підтвердження указаних обставин, представником відповідача в суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Приймаючи указане клопотання до розгляду, апеляційним судом враховано неможливість заявлення відповідного клопотання відповідачем в суді першої інстанції з огляду на неналежне повідомлення судом ОСОБА_2 про розгляд справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року клопотання задоволено.Призначено у справі за судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, на вирішення експертів поставивши наступні питання:

чи виконано рукописний текст (рукописні записи) у розписці від 14.02.2016 року ОСОБА_2 ?

чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 14.02.2016 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи виконано іншою особою ?

Надано в розпорядження експертів матеріали справи №753/10718/18 з вільними та експериментальними зразками підпису відповідача - ОСОБА_2 .

У подальшому, на виконання клопотання експертів, згідно ухвали Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року експертам для проведення судової почеркознавчої експертизи у даній справі направлено оригінал розписки від 14 лютого 2016 року, а також додаткові вільні й експериментальні зразки підпису ОСОБА_2 .

Згідно висновку експертів від 29 травня 2020 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №32040:32042/19-32., вбачається, що;

підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 14.02.2016 року виконано письмовим приладдям, а саме кульковою ручкою без застосування технічних засобів та попередньої підготовки.

рукописні записи у розписці від 14.02.2016 року, що починаються «Розписка Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » і закінчуються «14.02.2016 р.» ймовірно виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 14.02.2016 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою ( том 1 а.с. 241 -246).

Зазначений висновок судової експертизи був підтверджений судовими експертами ( Білоус І.В. , Рябенко І.Ю.) у судовому засіданні 16 листопада 2020 року, та не спростований позивачем.

З урахуванням вищевикладеного, вбачається, що в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції об`єктивно встановлено, що ОСОБА_2 не підписувалася розписка від 14 лютого 2016 року про отримання від ОСОБА_3 коштів у борг, а отже відсутні докази наявності між сторонами договірних правовідносин позики.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Між тим, належних та допустимих доказів наявності між сторонами правовідносин за договором позики, а також доказів на спростування експертного висновку, позивачем суду не надано.

Тому, правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 гривневого еквіваленту 4 000 доларів США як заборгованості за договором позики - відсутні.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, підлягає скасуванню у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з зазначених вище підстав.

Крім того, в поряду ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені відповідачем судові витрати в загальному розмірі 10 987,82 грн. (1567,82 грн. за подання апеляційної скарги та 9 420 грн. за проведення судової почеркознавчої експертизи).

Представник відповідача Нєнов Д.І. у разі відмови у задоволенні позову просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 56 391,02 грн. витрат на правничу допомогу, які він поніс у судах першої та апеляційної інстанції.

30 вересня 2020 року представником відповідача подана заява про уточнення понесених судових витрат із зазначенням суми, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача - 65 811,02 грн., без зазначення правових підстав(виконаних робіт) збільшення відповідної суми.

Представником позивача подано клопотання про зменшення суми витрат на правничу допомогу, вказуючи про те, що представником відповідача не береться до уваги складність справи, а заявлена сума витрат на правничу допомогу не є співмірною з ціною позову. Крім того, частина робіт, яка була виконана адвокатом відповідача в ході надання правової допомоги не була необхідною.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування відповідачем надано: договір про надання правової допомоги №1419-338 від 18.04.2019 року; додаткову угоду до договору №1; ордер на представництво адвокатом Нєновим Д.І. інтересів ОСОБА_2 ; квитанції про оплату юридичних послуг за договором в загальному розмірі 53 900 грн.; акт здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг); рахунок-фактуру на оплату послуг в розмірі 1500 грн.

З наданих представником відповідача документів вбачається, що документально підтвердженими є витрати на правову допомогу в сумі 53 900 грн.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що стягненню не підлягають витрати пов`язані з : - підготовка адвокатського запиту про надання оригіналу розписки для проведення судово-почеркознавчої експертизи; - підготовка адвокатського запиту в КНДІСЕ щодо можливості проведення судово-почеркознавчої експертизи копії розписки; - витрати на дорогу, оскільки відповідні дії не пов`язані з розглядом справи по суті та не були необхідними для здійснення ефективного захисту прав відповідача у судовому процесі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в порядку ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача як судові витрати на правничу допомогу підлягає стягненню сума у розмірі 32 501, 70 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, за якою ОСОБА_3 відмовити у задоволенні заявлених вимог до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 10 987 грн. 82 коп. та 32 501 грн. 70 коп. витрат за юридичні послуги за договором №1419-338 від 18.04.2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді