ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті апеляційного провадження

28 січня 2020 року

м. Харків

справа № 2-8322/04

провадження № 22ц/818/1185/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Тичкової О.Ю.

перевіривши відповідність вимогам закону апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2004 року в складі судді Фатєєвої Н.І. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей

в с т а н о в и в:

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2004 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.

На вказане рішення суду 19 грудня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку, яке мотивовано тим, що у 2005 році він не отримував копію оскаржуваного рішення, а отримав копію його представник лише 27 листопада 2019 року.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без руху та апелянту надано строк 10 днів для надання до суду заяви про поновлення строку з зазначенням інших поважних причин пропуску строку та наданням відповідних доказів щодо цього.

Зокрема, в ухвалі зазначено, що копію оскаржуваного рішення ОСОБА_2 вперше отримав 16 лютого 2005 року, про що свідчить його розписка на довідковому листі справи, проте, подав апеляційну скаргу лише 19 грудня 2019 року, тобто з порушенням строку на апеляційне оскарження рішення. Доказів того, що 16 лютого 2005 року копію оскаржуваного рішення отримав не ОСОБА_2 , а інша особа, апелянтом не надано. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що представник ОСОБА_2 дійсно отримав копію рішення 27 листопада 2019 року. Жодних поважних причин, що перешкоджали ОСОБА_2 більше чотирнадцяти років (2005-2019 рр.) отримати інформацію щодо результатів розгляду цієї справи апелянт не зазначив та не надав належних і допустимих доказів на їх підтвердження.

На виконання ухвали судді 27 січня 2020 року ОСОБА_2 подав до суду клопотання про поновлення строку.

Клопотання мотивовано тим, що про розгляд справи у 2004 році він не був повідомлений належним чином, копія рішення йому не направлялась, із заявою про видачу копії рішення суду він не звертався, та підпис щодо отримання документа на обкладинці справи йому не належить. Крім того, з вказаної розписки взагалі неможливо встановити, який саме документ отримано.

Вказав, що копію оскаржуваного рішення суду отримано його представником 27 листопада 2019 року, на підтвердження чого надав довідку суду першої інстанції, отже має право на поновлення строку, адже апеляційна скарга подана протягом 30-денного строку з дня отримання копії оскаржуваного рішення суду.

Зазначив, що перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів та є складовою права на доступ до правосуддя.

Вказав, що у серпні 2019 року намагався виїхати за межі України та дізнався, що знаходиться у реєстрі боржників на підставі відкритого виконавчого провадження, після чого ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та звернувся зі скаргою на дії державних виконавців. До зазначених обставин ані йому, ані його родичам, які також спілкувались з позивачкою, не було відомо про ухвалення судом рішення щодо стягнення з нього аліментів, на підтвердження чого надав відповідні заяви. Зазначив, що з 2005 року він та його родичі добровільно надавали допомогу позивачці та дітям.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку судова колегія вважає, що зазначене клопотання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Пунктом 13 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 294 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення у 2004 році) заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Станом на момент ухвалення рішення суду першої інстанції у даній справі закон не передбачав обов`язок суду апеляційної інстанції відмовити у відкритті апеляційного провадження незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а пов`язував можливість відкриття апеляційного провадження з оцінкою судом поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження (частина третя статті 294 ЦПК України у відповідній редакції).

Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 369/8537/15-ц, постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 635/8219/15-ц.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13).

Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Перелік поважності причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Стосовно питання доступу до суду Суд у справі «МПП «Голуб» проти України» повторює, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (див. справу "Голдер проти Сполученого Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія А N 18, ст. 13-18, п. 28-36).

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, у випадку пропуску строку апеляційного оскарження підставами для розгляду апеляційної скарги є лише наявність поважних причин (підтверджених належними доказами), тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Таким чином, виконання обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї для цього дії.

Згідно з пунктом 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 3, 4 статті 357 ЦПК України (в чинній редакції) апеляційна скарга залишається без руху також у випадках, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини 1 статті 358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Як вбачається з матеріалів справи копію оскаржуваного рішення ОСОБА_2 вперше отримав 16 лютого 2005 року, про що свідчить його розписка на довідковому листі справи.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що підпис у цій розписці належить не йому, є безпідставними, оскільки жодних доказів цього, окрім власних пояснень, він не надав. Крім того, вказана розписка містить посилання на серію та номер паспорта, які відповідають серії та номеру паспорта ОСОБА_2 , копія якого міститься у матеріалах справи.

Твердження ОСОБА_2 , що зі змісту вказаної розписки взагалі неможливо встановити, який саме документ отримано, судова колегія відхиляє, оскільки з розписки вбачається посилання на скорочену назву документа - копія рішення. Крім того, будь-яких інших процесуальних документів, крім рішення суду, копії яких могли б бути отримані учасниками справи 16 лютого 2005 року, матеріали справи не містять.

Аналізуючи наведене, слід зазначити, що копію оскаржуваного рішення ОСОБА_2 вперше отримав 16 лютого 2005 року. Проте, апелянт подав апеляційну скаргу лише 19 грудня 2019 року, тобто з порушенням строку на апеляційне оскарження рішення більш ніж на чотирнадцять років (2005-2019 рр.).

Жодних поважних причин, що перешкоджали ОСОБА_2 протягом цього часу отримати інформацію щодо результатів розгляду цієї справи, апелянт не зазначив та не надав належних і допустимих доказів на їх підтвердження.

Доводи клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку щодо того, що про оскаржуване рішення суду він довідався лише у 2019 році, коли ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та звернувся зі скаргою на дії державних виконавців; що до зазначених обставин ані йому, ані його родичам, які також спілкувались з позивачкою, не було відомо про ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів; що з 2005 року він та його родичі добровільно надавали допомогу позивачці та дітям, не підтверджують наявність поважних причин для пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що у клопотанні про поновлення строку апелянт стверджує, що про оскаржуване рішення йому стало відомо тільки 27 листопада 2019 року.

Однак, як вбачається з копії скарги ОСОБА_2 на дії державних виконавців від 16 серпня 2019 року, йому було вже відомо про рішення суду від 04 серпня 2004 року, що підтверджують і заяви членів сім`ї ОСОБА_2 , складені у вересні 2019 року.

Отже, посилання апелянта, що про оскаржуване рішення суду йому стало відомо тільки 27 листопада 2019 року, тому він має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи, що причини пропуску строку, зазначені апелянтом у клопотанні про поновлення строку, не можуть бути визнані поважними, необхідно відмовити ОСОБА_2 у відкритті апеляційного провадження у цій справі.

У разі відмови у відкритті провадження у справі, відповідно до п.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями, сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду.

Керуючись ч.4 ст.357, ч.4 ст.358 ЦПК України

у х в а л и в:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку - залишити без задоволення.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2004 року в складі судді Фатєєвої Н.І. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби в Основ`янському районі міста Харкова повернути ОСОБА_1 576,30 грн, сплачених 17 грудня 2019 року за квитанцією № ПН 1298234 АТ «Ідея Банк» на розрахунковий рахунок 0012, код отримувача: 37999628, код банку отримувача: 899998, банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.) (м. Київ).

Вилучити з матеріалів справи і повернути ОСОБА_1 оригінали вказаної квитанції та апеляційної скарги з додатками (а.с.16, 17-39), долучити до матеріалів справи їхні копії.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно, після її підписання, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

О.Ю. Тичкова