Номер провадження: 22-ц/813/1995/20
Номер справи місцевого суду: 500/1956/19
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 500/1956/19

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- заявник ОСОБА_1 ,

- заінтересована особа Болградський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи - Болградський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про встановлення факту батьківства, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Грубіян Л.І. 11 вересня 2019 року,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною заявою, в якій просить: 1) встановити юридичний факт, а саме - встановити той факт, що ОСОБА_2 , 1959 року народження, уродженець м. Болград Одеської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Болград Одеської області, паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 05.05.2009 року Болградським РВ ГУМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; 2) встановити порядок виконання рішення суду шляхом зобов`язання Болградського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести зміни до актового запису № 279 від 20.12.1990 року про народження ОСОБА_1 , вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області, а саме у графі «Відомості про батька» виключити відомості про батька дитини « ОСОБА_3 , росіянин» та вказати батьком дитини « ОСОБА_2 , 1959 року народження, уродженець м. Болград Одеської області, громадянин України», в графі «Прізвище дитини» замість « ОСОБА_4 » вказати « ОСОБА_5 ».

В обґрунтування своїх вимог заявник вказує, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Болград Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , виданим 14.04.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 279. Батьками заявника в свідоцтві про народження записані: мати - ОСОБА_6 , батько - ОСОБА_3 .. Відомості про батька в актовий запис про його народження були внесені відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України зі слів його матері, оскільки вони на час реєстрації його народження не перебували у зареєстрованому шлюбі. Що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 8 від 10.10.2018 року.

Заявник вважає, що насправді його батьком є - ОСОБА_2 , 1959 року народження, уродженець м. Болград, з яким матір заявника - ОСОБА_6 перебувала у фактичних шлюбних стосунках і проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1983 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 , видане 25 жовтня 2018 року) та не встиг за життя подати до органу РАЦС заяву про визнання свого батьківства. Його батько ОСОБА_2 завжди визнавав своє батьківство щодо заявника, утримував та виховував його від народження по день своєї смерті. Після смерті батька заявник та його рідна сестра ОСОБА_7 , 1985 року народження, проживали з бабусею - матір`ю батька ОСОБА_8 , яка їх виховувала. ІНФОРМАЦІЯ_4 бабуся заявника ОСОБА_8 померла.

Родина померлого ОСОБА_2 не заперечує, що заявник дійсно є сином ОСОБА_2 .. У заявника та у його матері зберігаються особисті документи батька та бабусі ОСОБА_8 , їх свідоцтва про смерть. Встановлення факту батьківства необхідно для захисту його особистих та майнових прав, встановлення правового зв`язку між заявником та його родичами (а. с. 2 3).

У судове засідання суду першої інстанції заявник не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заяву підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник заінтересованої особи у судове засідання суду першої інстанції також не з`явився.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.09.2019 року у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 народився у 1990 році, суд застосовує до вказаних правовідносин норми Кодексу про шлюб та сім`ю. З урахуванням правил ч. 3 ст. 53 КпШС України, суд першої інстанції звертає увагу на відсутність доказів щодо спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини та батьком до народження дитини, або спільного виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання батьківства. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником не було доведено та не підтверджено належними доказами спільне проживання і ведення спільного господарства ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , спільне виховання дитини, спільне утримання дитини батьками та визнання батьком дитини свого батьківства (а. с. 28 29).

В апеляційній скарзіОСОБА_1 просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.09.2019 року. Ухвалити нове судове рішення, яким його вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції формально оцінено докази, які були надані позивачем. Висновки суду суперечать наданим доказам та фактичним обставинам справи. Також, судом першої інстанції не було вирішено питання щодо виклику і допиту в суді свідка - рідного брата заявника.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомили. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні вимог заяви про встановлення факту батьківства. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 53 КпШС України) та процесуального (ст. ст. 12, 81, 82, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з вищезазначеним свідоцтвом про народження батьком заявника вказано - ОСОБА_3 .. Оскільки мати заявника на час реєстрації народження останнього не перебувала у зареєстрованому шлюбі, тому батька записали зі слів матері (а. с. 7).

Згідно свідоцтва про смерть, виданого Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис 19, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

З вищенаведеного вбачається виникнення правовідносин щодо встановлення факту батьківства.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Між тим, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. 01 січня 2004 року набрав чинності СК України, у зв`язку із чим, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися під час розгляду справ про встановлення батьківства, слід виходити з дати народження дитини, тому якщо дитина, батьківство щодо якої оспорюється, народилась до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати норми КпШС України.

Враховуючи те, що датою народження заявника є - 02 грудня 1990 ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому питання про встановлення батьківства, у цьому випадку, повинно регулюватися нормами КпШС України.

Частинами другою та третьою статті 53 КпШС України встановлено, що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Доказами визнання батьківства можуть бути: листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Таким чином, за змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.

Між тим, частина третя статті 53 КпШС України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство.

Рішення щодо визнання/встановлення батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Тобто, при вирішенні спору про встановлення батьківства мають враховуватись усі докази в сукупності.

Вказану вище правову позицію щодо встановлення батьківства викладено у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 754/3558/16-ц.

За загальним правилом частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність вищевказаного факту батьківства з урахуванням відсутності доказів на обґрунтування обставин, на які заявник посилається як на підставу вимог вказаної заяви про встановлення факту батьківства.

Крім того, у відповідності до пунктів 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, передбачені ст. 143 ЦПК, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України.

Судам слід мати на увазі, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинні розглядатись у порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, за участю заявників і заінтересованих осіб.

Заявники й залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі відповідно подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що

розглядається судом, брати участь у дослідженні обставин справи, оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти інші процесуальні дії, передбачені статтями 99, 103 ЦПК.

Відповідно до правил пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Разом з цим для розгляду в порядку окремого провадження не може бути прийнята заява про встановлення факту родинних відносин, якщо заявник порушує справу з метою підтвердити в наступному своє право на жиле приміщення або на обмін жилого приміщення. У разі відмови в задоволенні вимог про визнання права на жилу площу або на обмін жилого приміщення, заінтересована особа має право звернутись до суду з відповідним позовом.

Як зазначалось вище апелянт до судового засідання судів першої та апеляційної інстанцій не з`явився, чим фактично унеможливив з`ясування у нього особисто мети звернення до суду з вищенаведеною заявою.

В заяві про встановлення факту батьківства заявник-апелянт вказує на те, що встановлення цього факту йому потрібно для захисту особистих та майнових прав заявника, що тягне за собою вирішення різних можливих спорів. Між тим, вказане посилання на мету встановлення факту батьківства не конкретизовано, що унеможливлює дотримання вищевказаних правил зокрема пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Також, з огляду на зазначену заявником мету заяви про встановлення факту батьківства, апеляційний суд звертає увагу на те, що вказана заява не містить посилання на осіб, які мають матеріально-правову заінтересованість щодо розгляду даної справи (заінтересованих осіб), що суперечить вищенаведеним вимогам пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Вказана заявником у якості заінтересованої особи Болградський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області такою особою не є, оскільки воно тільки виконує рішення про встановлення батьківства.

З урахуванням вищевикладеного вимоги вищенаведеної заяви та апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

За таких обставин апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скаргиОСОБА_1 у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 січня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе