КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 757/264/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/1774/2020Головуючий у суді першої інстанції - Гладун Х.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Чобіток А.О., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника позивача Штронди А.М. ,

представника відповідачів ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило: стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 1 706 041,45 грн. за кредитним договором K3JWGK15006732 від 19.02.2008 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 19.02.2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №K3JWGK15006732, за умовами якого, банк надав позичальнику кредит в розмірі 595 539,00 грн на термін до 19 лютого 2028 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язання за указаним кредитним договором 19 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, умовами якого передбачено солідарну відповідальність.

ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим відповідачам направлено письмову вимогу, що залишена без задоволення. У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 06.10.2015 року у ОСОБА_2 утворилась заборгованість у розмірі 1 706 041,45 грн., яка складається з: 590 924,78 грн. - заборгованість за кредитом; 448 869,07 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 884,20 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи: 250,00 - штраф (фіксована частина); 81 228,16 грн. штраф (процентна складова).

Вказану заборгованість та судові витрати позивач просив стягнути солідарно із відповідачів на свою користь.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.03.2017 року у задоволенні позову відмовлено (т.1, а.с. 166-169).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.03.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 624 563,28 грн., яка складається із: 590 924,78 грн. - заборгованості за кредитом; 448 869,07 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 11 884,20 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т. 1, а.с. 239-241).

Постановою Верховного Суду від 08.05.2019 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 - скасовано постанову Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2018 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.31-40).

20.05.2019 року справа надійшла до Київського апеляційного суду та відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено суддів Оніщука М.І. (головуючий суддя), Шебуєву В.А., Крижанівську Г.В. (т.2, а.с.42, 43).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21.05.2019 року справу призначено до розгляду (т.2, а.с.44-45).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Вказує, що на підтвердження заборгованості банком було надано до суду розрахунок боргу, в той час як позичальником не надано жодних належних доказів на спростування заборгованості по кредиту чи її розміру. Також, ОСОБА_2 не надав жодної квитанції по сплаті боргу, яка не була врахована банком у розрахунок, в тому числі і квитанції про сплату начебто 19.04.2009 року - 591 133, 92 грн. Крім того, суд не врахував, що вказана сума не є погашенням боргу, а є перенесенням суми боргу, у зв`язку із реорганізацією відділень банку та їх підпорядкованості з однієї філії до іншої, в результаті чого було перенесення заборгованості на новий рахунок НОМЕР_3 і закриття заборгованості по рахунку НОМЕР_1 . При цьому, посилання суду на розбіжності в розрахунках банку на певні дати по даній справі та по справі № 3 82/1375/13-ц ніяким чином не спростовують ні заборгованості відповідача за кредитним договором, ні її розміру (т.1, а.с. 175-178).

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено дійсний розмір заборгованості, а розрахунки банку в даній справі та справі № 382/1375/13-ц містять розбіжності.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, як встановлено судом першої інстанції, 19.02.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KЗJWGK15006732 на строк до 19.02.2028 року, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 595 539 грн. 00 коп. на придбання нерухомості та 144 631 грн. 20 коп. на сплату страхових платежів. Кредит у розмірі 595 539 грн. 00 коп. було отримано позичальником особисто відповідно до заяви на видачу готівки від 19.02.2008 року.

Згідно з додатком № 1 до кредитного договору позичальник взяв на себе зобов`язання погасити як суму кредиту, отриману на придбання нерухомості, так і суму кредиту, направлену на оплату чергових страхових платежів, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 16,08 % річних, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту - 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів - у розмірі 0,48 % від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу

Крім того, сторонами кредитного договору було обумовлено наступне: при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж за 30 днів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову (п. 5.3); позовна давність по вимогам про стягнення боргу, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлена сторонами тривалістю 5 років (п. 5.5); у випадках несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн. (п. 8.4).

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 19.02.2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № KЗJWGK15006732, за умовами якого остання зобов`язалася відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням позичальника, що виникають з умов кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним.

Звертаючись до суду, позивач, в обґрунтування заявлених позовних вимог до позичальника та поручителя, посилався на те, що станом на 06.10.2015 року заборгованість позичальника перед банком становить 1 706 041 грн. 45 коп. та яка складається з 590 924,78 грн. - заборгованість за кредитом; 448 869,07 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 884,20 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи: 250,00 - штраф (фіксована частина); 81 228,16 грн. штраф (процентна складова).

Так, у відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, кредит у розмірі 595 539 грн. 00 коп. було отримано позичальником особисто відповідно до заяви на видачу готівки від 19.02.2008 року, а кредитні кошти на сплату страхових платежів відповідно до договорів страхування банком перераховувалися щорічно відповідно до п. 2.1.3 та п. 2.2.7 кредитного договору.

Вказані обставини також підтверджується відповідними меморіальними ордерами та випискою з рахунку позичальника.

Однак, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували належне виконання зобов`язань за кредитним договором, зокрема квитанцій чи інших платіжних документів на підтвердження факту погашення кредиту, відповідачами надано не було.

Доводи представника відповідача про те, що позичальник 16.04.2009 року достроково сплатив банку 591 133 грн. 92 коп., спростовуються наявним в матеріалах справи меморіальним ордером від 16.04.2009 року, де платником та одержувачем зазначено ОСОБА_2 , а в призначенні платежу вказано «перевод сальдо счета в святи с реорганизацией».

Натомість, пояснення представника позивача про те, що зазначена сума коштів не була погашена позичальником, а була перенесенням суми боргу з одного рахунку на інший у зв`язку з реорганізацією відділень банку підтверджується відповідним розпорядженням від 28.01.2009 року за № э19.0.0.0/1-181 .

Крім того, як вбачається, після 16.04.2009 року ОСОБА_2 продовжував сплачувати платежі в рахунок погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у судовому порядку оскаржував незаконність підвищення банком процентної ставки та ніде не вказував про дострокове погашення ним кредиту, як і не вимагав від банку надання платіжного документу про сплату ним таких коштів.

Щодо тверджень представника відповідача про те, що у виписках по рахунку сума 591 133 грн. 92 коп. відображена у графі «Погашення тіла кредиту», слід зазначити, що сама лише ця обставина (без відповідних платіжних документів) не може свідчити про погашення заборгованості.

При цьому, слід зазначити, що у графі «Платіж по кредиту» ця сума не відображена і, як пояснив представник відповідача, виписки формуються автоматизованою системою банку, яка при реорганізації відділення таким чином відобразила перевід боргу на інший рахунок боржника.

Однак, суд першої інстанції вищевстановленим обставинам належної оцінки не надав, у зв`язку з чим помилково прийшов до висновку про недоведеність позивачем наявності заборгованості за кредитним договором.

В той же час, слід зазначити, що, як встановлено судом апеляційної інстанції, 05.07.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3JWGK15006732 від 19.02.20008 року, за яким ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 10.07.2013 року було відкрито провадження у справі.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 18.02.2015 року вказаний позов було залишено без розгляду.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що правом на пред`явлення позову до відповідача ОСОБА_3 банк скористався у грудні 2015 року, звернувшись з даним позовом до суду.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі № № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Також, у відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В свою чергу, положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, передбачають три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 року по справі № 14-145цс18 (№ 408/8040/12).

Крім того, слід зазначити, що як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року за №5, сама по собі умова договору по дію поруки до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як вже зазначалося вище, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що заборгованість за кредитним договором № K3JWGK15006732 від 19.02.2008 року станом на 06.10.2015 року становить 1 706 041,45 грн. та складається з: 590 924,78 грн. - заборгованість за кредитом; 448 869,07 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 884,20 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи: 250,00 - штраф (фіксована частина); 81 228,16 грн. штраф (процентна складова).

Однак, оскільки після звернення позивача з позовом до позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором права та інтереси банку мають забезпечуватися у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, так і неустойки, нарахованих по 05.07.2013 року, є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Крім того, враховуючи те, що кредитор протягом шести місяців із дня настання строку виконання зобов`язання по кредитному договору у повному обсязі, а саме до 06.01.2014 року, не звернувся до суду із позовом до поручителя про стягнення заборгованості, колегія суддів приходить до висновку, що, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, зобов`язання ОСОБА_3 за договором поруки є припиненими з вказаної дати.

За вказаних обставин, а також зважаючи на те, що відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), колегія суддів, перевіривши розрахунки позивача, приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором станом на 05.07.2013 року, а саме: заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту), у тому числі залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом, у розмірі 577 321 грн. 68 коп., а також заборгованість за процентами, у тому числі залишок заборгованості за простроченими процентами, у розмірі 245 384 грн. 76 коп.

Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за пенею та штрафом, слід зазначити наступне.

Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі, та, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Водночас, згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, оскільки відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання зобов`язань за договором, свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

На підставі викладеного, враховуючи суму заборгованості за кредитним договором, заявлений до стягнення розмір пені та штрафу, а також принципи справедливості та розумності, передбачені п. 6 ст. 3 ЦК України, колегія суддів перевіривши правильність розрахунків, приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 46 790 грн. 89 коп., з яких: 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 46 540 грн. 89 коп. - штраф (відсоток від суми заборгованості).

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , з останнього підлягають до стягнення на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 040 грн. 98 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог (загальна сума стягнутої заборгованості - 869 497 грн. 33 коп./ ціна позову * 100 = 50,96% - відсоток задоволених вимог. Сума сплаченого судового збору - 25 590 грн. 62 коп./ 100 * 50,96%= 13 040 грн. 98 коп.), а також судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 345 грн. 08 коп. (сума сплаченого судового збору - 28 149 грн. 68 коп./100 * 50,96 % = 14 345 грн. 08 коп.).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) заборгованість за кредитом у розмірі 577 321 (п`ятсот сімдесят сім тисяч триста двадцять одна) грн. 68 коп., заборгованість по процентам за користування кредитними коштами у розмірі 245 384 (двісті сорок п`ять тисяч триста вісімдесят чотири) грн. 76 коп., штраф у розмірі 46 790 (сорок шість тисяч сімсот дев`яносто) грн. 89 коп.

У задоволенні інших позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 13 040 (тринадцять тисяч сорок) грн. 98 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 345 (чотирнадцять тисяч триста сорок п`ять) грн. 08 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 27 січня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді А.О. Чобіток

Г.В. Крижанівська