АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року

м. Чернівці

справа № 713/1220/19

провадження 822/122/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар Ковалчук Н.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги»

апеляційна скарга ОСОБА_1 , інтереси якої згідно довіреності представляє ОСОБА_2 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2019 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Кибич І.Я.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Посилалася на те, що 26 вересня 2018 року її звільнено з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України, за відмовою працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 червня 2019 року по справі №713/2019/18 поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача Берегометської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги».

На виконання постанови Чернівецького апеляційного суду видано наказ № 26-(к) від 03 липня 2019 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Однак, при ухваленні рішення апеляційним судом не вирішено питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому просить суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги» на її користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 27 вересня 2018 року по 02 липня 2019 року, в розмірі 41 855 гривні 67 коп.

Також просить стягнути на її користь 15 000 гривень моральної шкоди, оскільки вважає, що незаконними діями відповідача порушено її гарантовані Конституцією України права, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якої згідно довіреності представляє ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період з 27 вересня 2018 року по 02 липня 2019 року в розмірі 41855 гривень 67 коп. та моральної шкоди в розмірі 15 000 гривень відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернулась із позовом до суду з пропуском строку позовної давності, передбаченого частиною першої статті 233 КЗпП України, а клопотання представника позивача не містить посилання на поважність та причини пропуску строків, встановлених статтею 234 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження заподіяння їй такої шкоди в наслідок звільнення з посади.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності без поважних причин суперечить принципу правової визначеності, який є основоположним аспектом верховенства права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не врахував, що незаконне звільнення принизило честь та гідність позивача, погіршило її ділову репутацію.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

Наказом головного лікаря КНП «Берегометського ЦПМСД» Козоріз Т.А. за №17-(к) 1 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи по ст. 36 п.6 КЗпП України за відмовою працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці з 28 вересня 2018 року (а.с.66).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 червня 2019 року по справі № 713/2019/18 рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 березня 2019 року скасовано та поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача Берегометської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги» (а.с.47-51).

На підставі постанови Чернівецького апеляційного суду від 27 червня 2019 року видано наказ № 26-(к) від 03 липня 2019 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 (а.с.6).

Відповідно до довідки про доходи №19 від 08 липня 2019 року ОСОБА_1 за період роботи, на посаді завідувача амбулаторії, з квітня 2018 року по вересень 2018 року була нарахована заробітна плата в розмірі 40 484 гривень 40 коп., податок з доходів фізичних осіб склав 7128 гривень 61 коп.(а.с.9).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Крім того, суд вважав, що строк позовної давності потрібно відраховувати з моменту звільнення позивача, а саме з 26 вересня 2018 року.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП і разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З набранням законної сили судовим рішенням про поновлення на роботі позивач вправі вимагати виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня, коли вона фактично приступить до роботи. Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, протабелювавши працівника як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати. Якщо роботодавець відмовиться добровільно виконати вимогу працівника, останній має право звернутися з відповідною заявою до комісії по трудових спорах (якщо така створена на підприємстві) або безпосередньо до суду.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 червня 2019 року поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача Берегометської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги».

Отже, строк позовної давності слід відраховувати з 27 червня 2019 року з моменту винесення постанови Чернівецьким апеляційним судом про поновлення на роботі.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Згідно довідки про доходи № 19 від 08 липня 2019 року, ОСОБА_1 в серпні місяці не отримувала дохід, а тому слід брати до розрахунку попередні 2 календарні місяці роботи позивача (червень, липень 2018 року), заробітна плата останньої становила 5206 гривень 50 коп. за 22 відпрацьованих робочих днів у червні та 4094 гривень 94 копійок за 19 відпрацьованих робочих дні у липні.

Отже, середньоденна заробітна плата складає: (5206,5+4094,94)/(19+22)= =9301,44/41=226,85.

Враховуючи кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 27 вересня 2018 року (наступний день після винесення наказу про звільнення позивачів) по 27 червня 2018 року (дата винесення судового рішення судом першої інстанції), складає 187 робочих.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 27 вересня 2018 року по 27 червня 2019 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи із розрахунку: середньоденний заробіток позивача помножити на 187 робочих днів, становить 42 420 гривень 95 копійок (226,85 x 187=42420,95).

Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується періоду з 28 червня 2019 року по 02 липня 2019 року, апеляційний суд виходить з наступного.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (ч.5 ст.235 КЗпП України). Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст. 18 ЦПК України).

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом №58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України , зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 та вимогам у п. 7 ч 3 ст. 2 та ст. 18 ЦПК України згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

Позивач рішенням суду була поновлена на роботі, вказане рішення зобов`язувало відповідача виконати його негайно, а відтак позивач мала право законно очікувати, що відповідач поновить її на роботі на наступний день після ухвалення судом рішення і вона буде отримувати заробітну плату.

Отже, фактично позивач була позбавлена можливості отримувати заробітну плату у зв`язку із невиконанням рішення суду.

Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати, тому вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, і до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 липня 2018 року (справа №552/3404/17) та від 25 липня 2019 року (справа №2а-3138/10/0370).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період з 28 червня 2019 року по 02 липня 2019 року, не може бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, так як це вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Щодо відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачем позивачеві моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважає доведеним завдання останній такої шкоди, оскільки позивач втратила частину засобів для існування, поставлена в скрутне становище та повинна була влаштуватись на іншу роботу, що свідчить про необхідність докладання нею додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 2000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.3 п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у разі невідповідності висновків суду обставинам справи та у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 44420 гривень 95 копійок, що становить 76,75 % від ціни позову (44420,95*100/57874,65).

З квитанції № 0.0..1 від 25 липня 2019 року вбачається, що позивач за подання до суду позову сплатив судовий збір в розмірі 768 гривень 10 коп. (а. с.15).

З квитанції № 80772 від 18 грудня 2019 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в розмірі 1152 гривні 60 копійок (а. с. 127).

Отже, з Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 589 гривень 74 копійки (768,4*76,75/100) в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 884 гривень 62 копійки (1152,6*76,75/100) в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої згідно довіреності представляє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 , інтереси якої згідно довіреності представляє ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 42 420 гривень 95 копійок середній заробіток за час вимушеного прогулу (сума зазначена без відрахувань податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 2000 гривень моральної шкоди.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Берегометський центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 589 гривень 74 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 844 гривні 74 копійки в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий М.І.Кулянда

Судді : О.О.Одинак

Н.Ю. Половінкіна