Єдиний унікальний номер 233/4792/19
Номер провадження 22-ц/804/212/20
Номер провадження 22-ц/804/212/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікова Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2019 року (ухваленого під головуванням судді Малінова О.С.) у цивільній справі №233/4792/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що перебував трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року та був звільнений за п. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. У день звільнення відповідач повний розрахунок з ним не провів.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 27426,17 грн..

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 34 360,76 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права. Зокрема відповідач посилається на його відсутність за фактичним місцем ведення діяльності у м. Дебальцеве (місце роботи позивача) в наслідок форс-мажорних обставин, що спричинило втрату контролю і доступу до своїх виробничих потужностей та іншого майна, зокрема первинних документів, а також табелів використаного робочого часу, які на думку відповідача є основною підставою для нарахування працівникові заробітної плати. Також відповідач наголошує, що суд першої інстанції неправомірно стягнув заробітну плату за період березень - липень 2017 року тільки на підставі документів, наданих позивачем, які були виготовлені на непідконтрольній території, а тому є неналежними доказами у справі. Крім того на думку відповідача суд помилково не застосував до вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати висновки, викладені в Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної

інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 27426,17 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював на посаді машиніста тепловозу виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно з наказом №3166/ДН-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_1 з 17.07.2017 року звільнений з посади машиніста за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що зроблений відповідний запис в його трудовій книжці (а.с.14).

В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано довідку за підписом головного інженера Дмитренко Ю.О. та головного бухгалтера ОСОБА_2 , відповідно до якої нарахована позивачу заробітна плата за березень 2017 року становить 2 357,83 грн., сума до виплати - 1 875,40 грн.; квітень 2017 року - всього нараховано 2 840,55 грн., сума до виплати - 2 258,75 грн.; травень 2017 року - всього нараховано 3 031,74 грн., сума до виплати - 2 410,80 грн.; червень 2017 року - всього нараховано 2 594,74 грн., сума до виплати 2 063,30 грн.; липень 2017 року всього нараховано 24 409,91 грн., сума до виплати 18 817,92 грн.(а.с.9).

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах, відповідач, в порушення

вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного

розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі, яка підлягає стягненню з відповідача.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надану позивачем довідку про заборгованість по заробітній платі за березень - липень 2017 року, копію трудової книжки. Зазначені розрахунки нічим не спростовані.

При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

В підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року позивачем надано довідку по заборгованості із заробітної плати, в якій зазначені нараховані суми щомісячно.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав доказів на спростування наданих позивачем та на відсутність заборгованості перед позивачем. Між тим відповідач визнає наявність нарахованої але не виплаченої за березень 2017 року позивачеві заробітної плати в сумі 874 грн., що підтвердив наданою довідкою про доходи позивача.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО і до 2017 року повинно було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників.

Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" Табель обліку використання робочого часу - це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 "Табель обліку використання робочого часу" надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем.

Крім того, як вказано в Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 243/5469/17, провадження № 61-94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.

Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не надано.

Доводи відповідача, щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Апелянтом не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, слід зазначити наступне.

Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Таким чином не врахування судом першої інстанції висновку торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті.

Доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є належним доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству, є необгрунтованими. Надана довідка для підтвердження розрахунків заборгованості із заробітної плати підписана посадовими особами відповідача, а саме головним інженером ВП «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» ОСОБА_3 та головним бухгалтером цього виробничого підрозділу ОСОБА_2 ., тобто посадовими особами виробничого підрозділу, в якому працював та з якого був звільнений позивач. Відповідач не спростував відсутність у зазначених осіб права на підпис відповідного документу.

Також слід зазначити, що відповідач, який є страхувальником, надав в Пенсійний фонд України індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , які внесені до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017 року, відповідно до яких для нарахування пенсії брався 31 трудовий день, який включено в страховий стаж та розмір заробітної плати в сумі 2307,83грн /довідка ПФУ за формою ОК-5/.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи

процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи .

Відповідно до п.11 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загально-обов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч.1 ст. 4 зазначеного Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпе-чення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).

Визначаючи розмір заборгованості заробітної плати перед позивачем за період з березня по 17 липня 2017 року, суд першої інстанції не врахував індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5, з яких вбачається, що за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017 року позивачеві виплачено заробітну плату в сумі 2307,83 грн., з якої сплачено страхові внески.

Таким чином заборгованість по заробітній платі перед позивачем за період з 01квітня по 17 липня 2017 року становить 32876,94 грн. (35234,77- 2357,83).

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутої заборгованості по заробітній платі з 34360,76 грн. до 32876,94 грн. та періоду заборгованості з 01 березня на 01 квітня 2017 року.

В позовній заяві позивач просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 27426,17 грн., а судом стягується сума заборгованості 32876,94 грн., однак це не є виходом за межі позовних вимог,оскільки позивач зазначив суму заборгованості,яка нарахована до виплати, а судом стягується нарахована сума з урахуванням того, що з цієї суми будуть відраховані відповідні податки.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 27 426,17 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 03 грудня 2019 року була зупинена дія оскаржуваного рішення до закінчення апеляційного провадження. Так як апеляційне провадження закінчено,то дія рішення підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року в частині розміру заборгованості та в частині періоду,за який стягується заборгованість, змінити.

Зменшити розмір заборгованості по заробітнй платі, стягнутий з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1

з 34360,76 грн. до 32876 ( тридцять дві тисячі вісімсот сімдесят шість гривень) 94 копійки.

Змінити початок періоду, за який стягується заборгованість, з 01 березня 2017 року на 01 квітня 2017 року.

В іншій частині рішення залишити без змін, поновивши його дію.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: