ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/105/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.

за участю учасників справи: представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 4 жовтня 2019 року (суддя Павлова А.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_2 , звертаючись до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з вказаним позовом, зазначала, що сторони з грудня 2000 року по січень 2013 року проживали однією сім`єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мали взаємні права і обов`язки.

Увесь час, за виключенням періоду з червня 2012 року по листопад 2012 року, ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 та донькою позивача від першого шлюбу - ОСОБА_6 (в період до 2010 року) проживали у належній позивачу кімнаті гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_7 .

З 18 лютого 2005 ОСОБА_2 зареєстрована як ФОП. Відповідач офіційно працевлаштований не був. До народження сина спільний бюджет складався переважно із зароблених позивачем коштів.

7 липня 2010 ОСОБА_4 за спільні кошти та з відома позивача придбав у власність житловий будинок, загальною площею 74,3 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість даного будинку у 2010 році складала 65177 грн.

З метою проведення ремонту в даному будинку позивач взяла кредит на суму 28000 грн. в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль". ОСОБА_4 13 серпня 2012 року надав свою письмову згоду на отримання вказаного кредиту.

Після завершення ремонту сторони з їхнім сином, з червня 2012 року по листопад 2012 року, проживали у даному будинку. Дитина відвідувала дитячий садок в смт. Наркевичі.

Стосунки з відповідачем поступово погіршувались, і з січня 2013 року вони разом не проживають. ОСОБА_4 з моменту розірвання відносин ухилявся від матеріального утримання сина, що змусило звернутись ОСОБА_2 із відповідним позовом до суду.

З кінця 2016 року позивач неодноразово зверталась до ОСОБА_4 з проханням укласти договір дарування 1/2 частини будинку на її ім`я, або на ім`я сина, так як частина будинку в АДРЕСА_2 належить їй. Відповідач обіцяв виконати це прохання, однак обманув позивача, подарувавши спірний будинок своїй матері - ОСОБА_5

12 жовтня 2018 року ОСОБА_5 особисто звернулась в комісію з питань захисту прав дитини Волочиської райдержадміністрації із заявою про надання дозволу на укладення договору дарування 1/2 частини будинку на ім`я свого онука ОСОБА_7 . Розпорядженням комісії від 6 листопада 2018 року було надано дозвіл на укладення договору дарування. Відповідач в податковій адміністрації отримав довідку про присвоєння ІПН на Морозова Єгора, необхідну для нотаріального засвідчення договору.

Однак, коли все було готово для оформлення договору дарування, відповідач з мамою вирішили відмовитись від домовленості. Мирно вирішити спір не бажає.

Позивач вважає вищевказане нерухоме майно спільною сумісною власністю сторін, спір щодо якого, в силу положень статей 70, 71 СК України має бути вирішено судом.

Також ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує на фіктивність договору дарування житлового будинку від 26 лютого 2018 року реєстровий № 330, посвідченого приватним нотаріусом Наконечною М.І., а тому просить суд визнати його недійсним. Фіктивність правочину, на думку позивача, виражається у відсутності реальних правових наслідків укладеного між близькими родичами договору дарування з метою приховати майно і зробити неможливим виконання судового рішення. Дарувальник весь час продовжує володіти та користуватись цим житловим будинком.

У зв`язку з цим позивач просила суд з метою забезпечення позову, до прийняття рішення по справі накласти арешт на житловий будинок житловою площею 51,7 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2000 року по січень 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Визнати недійсним Договір дарування житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 від 26 лютого 2018 року реєстровий № 330 посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Наконечною М.І.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини житлового будинку житловою площею 51, 7 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати з ОСОБА_4

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2018 року було накладено арешт на житловий будинок житловою площею 51,7 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_2

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2019 року справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним та поділ спільного майна подружжя передано на розгляд Волочиському районному суду Хмельницької області за підсудністю.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 4 жовтня 2019 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним та поділ спільного майна подружжя відмовлено повністю.

Арешт, накладений на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2018 року - скасовано.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає вказане рішення незаконним, не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що судом під час ухвалення рішення не були враховані доводи сторони позивача з приводу того, що з відповідачем дійсно проживали однією сім`єю, що підтверджується показами свідків, що і знайшло своє відображення в рішенні.

Крім того, судом не було належно досліджено та не вірно надано оцінку придбання земельної ділянки 20 травня 2010 року, оскільки в рішенні суд визначив, що земельна ділянка була придбана в 2001 році та не підпадає під регулювання норм СК України 2004 року, а регулюється Кодексом про шлюб та сім`ю України. Хоча сторони в судовому засіданні визнавали той факт, що вказаний житловий будинок був придбаний в 2010 році за 65000 грн., а його придбання було здійснене за рахунок коштів, отриманих від продажу земельної ділянки.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Кожен, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ст. 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України правова підстава для встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю з`явилася лише з набранням чинності СК України (у редакції Закону 2003 року) та ЦПК України (у редакції Закону 2004 року), тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

КпШС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачав положень про встановлення режиму окремого проживання чи встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу.

ЦПК України (у редакції Закону 1963 року) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (стаття 271, пункту 5 частини першої статті 273), в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Отже, фактичні шлюбні відносини не вважалися сімейними у період з 1996 року і до 01 січня 2004 року, якщо між жінкою та чоловіком, що перебували у таких відносинах, виникали спірні майнові питання, то вони вирішувалися за нормами цивільного законодавства України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, ознаками подружніх відносин є: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та її донька Гаврилюк С.М. з 10 грудня 1993 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортами вказаних осіб та визнається сторонами. Визнається і те, що за даною адресою розташоване приміщення гуртожитку, кімната 601 у якому належить позивачу (а. с. 9,11).

Зареєстроване місце проживання відповідача з 1993 року: АДРЕСА_3 (а. с. 27).

З 18 лютого 2005 року позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності: роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям (а. с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_7 , батьками якого являються ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Вказане підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 1 вересня 2009 року (а. с. 10).

20 травня 2010 року ОСОБА_4 було продано земельну ділянку - вартістю 60600 грн., яка належала йому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 733487, виданого Управлінням Державного комітету України із земельних ресурсів в місті Хмельницькому Хмельницької області 12 травня 2010 року на підставі договору 4 травня 2001 року за № 1342, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20 травня 2010 року (а. с. 99).

7 липня 2010 року ОСОБА_4 придбав у власність житловий будинок (реєстраційний номер БТІ 8074852) загальною площею 74,3 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно інформації з Держреєстру прав власності на нерухоме майно вартість даного будинку в 2010 році складала 65177 грн. (а. с. 12).

25 липня 2012 року між фізичною особою-підприємцем (далі -ФОП ) ОСОБА_2 та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено додатковий договір на встановлення кредитної лінії, відповідно до якого банк надав кредит в розмірі 28000 грн. з метою фінансування господарської діяльності позивача, як ФОП.

Даний додатковий договір містить письмову згоду ОСОБА_4 на отримання кредиту ОСОБА_2 , з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі/у фактичних сімейних відносинах. При цьому вказано, що проживає ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , тоді як адреса позивача зазначається: АДРЕСА_1 (а. с. 15-19).

26 лютого 2018 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 , належний йому житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 . Зі змісту вказаного договору дарування слідує, що будинок належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 червня 2010 року приватним нотаріусом Яковлєвою С.Л. (а. с. 13).

18 січня 2019 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду з ОСОБА_4 , починаючи з 19 вересня 2018 року, стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1014 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, (а. с. 84).

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що позивачем в ході судового розгляду, не доведено належними і допустимими доказами обставини спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний нею період, а саме: з грудня 2000 року по січень 2013 року, оскільки встановлені обставини справи та ті підстави, на які вона посилалась в позові не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя.

Зокрема, факт ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків подружжя не знайшли свого підтвердження.

ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання позивача однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірного житлового будинку та придбання цього майна за спільні кошти.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Встановивши, що само по собі співмешкання чоловіка і жінки протягом певного періоду не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу за відсутності інших ознак сім`ї, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання апелянта, що судом не були враховані доводи позивача, що з відповідачем дійсно проживали однією сім`єю, що підтверджується показами свідків є необґрунтованими. Зазначене посилання не підкріплене письмовими доказами, а пояснення свідків не підтверджують ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків подружжя.

Не підтверджують факт спільного проживання сторін у період з 2000 року по 2013 року надані позивачем фотознімки. Наявність сумісних подорожей та спільні фотознімки не свідчить, що сторони були пов`язані сумісним побутом, а лише свідчить, що сторони спільно проводили час.

В матеріалах справи відсутні письмові докази у підтвердження пояснень ОСОБА_2 щодо придбанням позивачем майна на користь сім`ї, витрачанням коштів на спільні потреби.

Твердження позивача про спільне проживання сторін, ведення господарства спростовують документи про їх реєстрацію за різними адресами.

Факт народження спільної дитини також не є підставою вважати про наявність подружніх відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, в чому полягає порушення або невизнання її прав, які юридичні наслідки має породжувати встановлення такого факту.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України вважати майно (житловий будинок) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Щодо правового режиму спірного майна, суд першої інстанції також звернув увагу, що представниками сторін в судовому засіданні визнавався той факт, що вказаний житловий будинок було придбано в 2010 році за 65 000 грн., а його придбання здійснено за рахунок коштів, отриманих від продажу земельної ділянки по вул. Кошарського в м. Хмельницькому (мікрорайон Лезнево ), яка була набута ОСОБА_4 ще в 2001 році.

Положення статті 74 СК України набули чинності з 01 січня 2004 року. До цього часу підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім'ю України. Однак, визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу Кодексом про шлюб та сім'ю України не передбачено. Вказане приводить до висновку, що земельна ділянка, придбана відповідачем в 2001 році не може бути спільною сумісною власністю сторін, а є приватною власністю відповідача, як і кошти, отримані від реалізації такого майна. Саме за ці кошти, як вказувалось представниками сторін, і було придбано спірний житловий будинок.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Позивач не довела підстав для визнання недійсним договору дарування житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 від 26 лютого 2018 року реєстровий № 330 посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Наконечною М.І.

За вище наведених підстав Хмельницький апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Судове рішення суду першої інстанцій є достатньо мотивованим та таким, що відповідає нормам закону.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, а стосуються переоцінки доказів.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -кизи залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 4 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 27 січня 2020 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк