ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року

м. Харків

Справа № 643/11151/18

Провадження № 22-ц/818/762/20

Категорія: інші

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року, у складі судді Мельникової І.Д.

у цивільній справі № 643/11151/18за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, -

встановив:

13.08.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини заробітної плати щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімум до досягнення сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох річного віку.

13.08.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітної плати щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімум до досягнення сином повноліття.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року цивільні справи за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини об`єднані в одне провадження

06.11.2019 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову в якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві приватної власності, а також просила заборонити відповідачу виїжджати за межі України до повного виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи заяву ОСОБА_1 вказувала, що їй стало відомо, що відповідач працює у сфері ІТ-технологій та може працювати у віддаленому доступі, не знаходячись в Україні, та маючи паспорт громадянина Ізраїль, може виїхати за кордон і там працювати.

Якщо відповідач виїде за кордон, то виконання рішення суду буде взагалі неможливим.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справа про стягнення аліментів розглядається в суді більше року, відповідач у справі ухиляється від виконання покладених на нього обов`язків, та рішення суду може буде не виконано, оскільки він у будь який час може вихати за межі України та не повернутись. Однак суд першої інстанції на це уваги не звернув та не надав правової оцінки кожному доказу окремо та у їх сукупності та зробив висновок, який не відповідає дійсним обставинам справи.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності та просила апеляційну скаргу задовольнити, про причину неявки - не повідомила.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явився, причину неявки не повідомив. В поданому апеляційному суду письмову поясненню на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що твердження апелянта про його намір виїхати за межі України з метою ухилення від сплати аліментів є надуманим та безпідставним. Крім того, він не ухиляється від сплати аліментів. Вказує, що Московським районним судом м. Харкова 16.01.2020 року ухвалено рішення у цивільній справі № 643/11151/18 про стягнення з нього аліментів на утримання сина та колишньої дружини.

Зважуючи на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 44, 371, 372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за відсутністю учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач посилається на загальні підстави забезпечення позову, тоді як доказів щодо необхідності його забезпечення та існування реальної загрози не виконання рішення суду, до суду не надані.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від обставин справи у конкретному випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Заява ОСОБА_1 від 06.11.2019 року про забезпечення позову не містить в собі будь-яких обґрунтувань необхідності застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру, в надісланих до апеляційного суду матеріалах також відсутні докази існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову вважається заява, яка підтверджена даними про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини, зокрема, може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Разом з тим, матеріали справи таких відомостей не містять.

Крім того, порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України передбачений ст. 441 ЦПК України, у відповідності з якою тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом, для забезпечення позову із особливостями, встановленими цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Таким чином, вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 441 ЦПК України та за поданням державного виконавця на підставі Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні.

Відповідно до ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишити територію України може бути обмежене лише законом.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

У пунктах 1-9 ч. 1 ст. 6 цього Закону визначено випадки, в яких громадянинові може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або вилучено чи затримано паспорт.

Статтею 150 ЦПК України не передбачено застосування такого виду забезпечення позову як обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Такі заходи вживаються у відповідності до положень ст. 441 ЦПК України, ст.ст.18, 71 Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» у разі ухилення боржника від виконання судового рішення, в тому числі і щодо стягнення аліментів.

Сам по собі лише факт розгляду справи про стягнення аліментів більше року та припущення позивача, що ОСОБА_2 має можливість працювати віддалено від основного місця роботи, на які посилається заявник, не є, зважуючи на положення ст.ст.149, 150 ЦПК України, підставою для обмеження прав відповідача у здійсненні ним передбачених законом цивільних прав.

Відсутні також підстави для задоволення заяви позивача про накладення арешту на квартиру відповідача, як за відсутністю обґрунтованих доводів у заяві ОСОБА_1 про реальну загрозу створення відповідачем перешкоди у виконанні рішення суду, так і у зв`язку із неспівмірністю такого заходу забезпечення заявленим позовним вимогам. (ч.3 ст.150).

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі посилання ОСОБА_1 на порушення судом першої інстанції принципу верховенства права мають декларативний характер і не свідчить про наявність передбачених законом підстав для скасування чи зміни оскарженої нею ухвали суду.

Ухвала суду про відмову задоволенні заяви про забезпечення позову від 12.11.2019 року не перешкоджає позивачу ініціювати перед судом вжиття заходів забезпечення позову за наявності відповідних підстав шляхом подачі обґрунтованої заяви з дотриманням вимог, передбачених ст.ст.12, 149, 151 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до статті 389 ЦПК України, не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 січня 2020 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина