Провадження №22-ц/812/313/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 січня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Бондаренко Т.З., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участі представників: позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідача - Капцової Н.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/6287/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду об 11 годині 37 хвилині 28 листопада 2019 року, повний текст якого складений 04 грудня 2019 року, за позовом ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання частково недійсним договору та визнання недійсним договору,

Провадження №22-ц/812/313/20

у с т а н о в и л а :

16 жовтня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту 1.1 договору «Про внесення змін № 3 до договору кредиту № 646/112-К112 від 16 березня 2007 року», укладеного 06 червня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 , а саме в частині використання суми грошових коштів в розмірі 222328,00 доларів США з моменту його укладання; визнання недійсним пункту 2.1 договору про внесення змін № 4 до договору кредиту № 646/112-К/112 від 16 березня 2007 року, укладеного 06 червня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 , в частині погашення залишку заборгованості в розмірі 222328,00 доларів США та процентів, що нараховані станом на 06 червня 2014 року в сумі 153216,83 доларів США, з моменту його укладення.

Позов обґрунтований, що 16 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а згодом - Акціонерне товариство «Альфа-банк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №646/112-К112, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 250000,00 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (споживчі потреби) зі сплатою 12,5 процентів річних та комісій з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 15 березня 2017 року (пункти 1.1, 1.2 кредитного договору). В подальшому сторони неодноразово укладали додаткові угоди до кредитного договору. Зокрема 06 червня 2014 року були укладені договори про внесення змін № 3, відповідно до якого кредит надається позичальнику у сумі 222 328 доларів США зі сплатою 13,5% річних строком до 15 березня 2017 року, та №4, відповідно до пункту 2.1 якого погашення заборгованості позичальника за кредитом в сумі 222 328 доларів США та процентів, що нараховані станом на 06 червня 2014 року в сумі 153 216,83 доларів США, здійснюється згідно із графіком, який є додатком до цього договору про внесення змін.

Відповідно до висновку експерта № 34 від 27 серпня 2018 року згідно договору про внесення змін № 4 до договору кредиту № 646/112-К112 від 16 березня 2007 року були внесені зміни до умов кредитування, а саме в пункті 2.2 договору сторони домовились встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1 % річних протягом чотиримісячного строку з дати підписання Договору про внесення змін. Згідно розрахунку заборгованості, здійснені у висновку експерта, розмір відсотків складає 747,20 доларів США. Останній платіж позивачем був сплачений 11 квітня 2011 року. Залишок заборгованості по кредиту станом на 06 червня 2014 року становить 222306,09 доларів США, заборгованість за відсотками складає 153206,17 доларів США. Відповідно до пункту 2.1 Договору про внесення змін № 4 від 06 червня 2014 року встановлено, що погашення залишку заборгованості позичальника за кредитом становить 222328,00 доларів США та процентів у розмірі 153216,83 доларів США, здійснюється до 10 числа кожного місяця, починаючи з жовтня 2014 року. А тому залишок заборгованості за тілом кредиту та відсотками не відповідають висновкам експерта, що, на думку позивача є підставою для задоволення позовних вимог.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив мотивований тим, що спірні договори укладені за взаємною згодою обох сторін, підписані ними без будь-яких зауважень та розбіжностей. На час укладення договорів, сторони керувалися принципом свободи договору, який означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови, діяти не тільки вільно та розумно, а із дотриманням вимог чинного законодавства. Висновок експерта, долучений до матеріалів справи, не засвідчений належним чином, а тому не може бути належним та допустимим доказом. В даному висновку експерта, на який посилається позивач, не враховане цільове призначення конкретних сум платежів, які позивач вказував, сплачуючи кредит та проценти у період з 10 квітня 2007 року по 11 квітня 2011 року, що відображено у виписках по особових рахунках позивача, що містять в собі вказані періоди. В результаті цього, визначаючи періоди нарахування процентів, які у висновку є переважно меншими ніж ті періоди нарахування, за які фактично позивач проводив оплату, різницю між такою фактично сплаченою позивачем сумою процентів та відповідною сумою процентів, нарахованою експертом, яка через меншу кількість днів у періоді нарахування є меншою, експерт зарахував на погашення тіла кредиту за відсутності на те відповідного розпорядження позивача та в порушення порядку, визначеного пунктами 2.12 та 3.4.1 Кредитного договору. Оспорюванні позивачем договори внесення змін повністю відповідають вимогам законодавства.

У судовому засіданні 28 листопада 2019 року ухвалою суду відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» замінено на його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2019 року в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 був ознайомлений з умовами договору, мав можливість розірвати його в разі, якщо умови договору його не влаштовували. Однак, протягом тривалого часу він жодних претензій до відповідача не висловив, приймав добровільну участь в укладенні додаткових угод до кредитного договору, не заперечуючи правомірності отримання кредиту в іноземній валюті та відповідно обов`язку щодо повернення кредиту, приступив до виконання умов кредитного договору, певний час сплачував кредитні платежі, що свідчить про те, що він був обізнаний та погодив умови договору в повному обсязі.

Матеріалами справи встановлено, що сторони при укладенні договору досягли згоди з усіх істотних умов щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушення зобов`язань по договору, а тому відсутні підстави вважати, що відповідача введено в оману та його посилання, що встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредиту суд не вбачає підставою для визнання його недійсним.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на недійсність окремих пунктів договорів з підстав встановлення судовою експертизою невідповідності заборгованості за тілом кредиту та відсотками з огляду на таке.

Дійсно, висновком судової експертизи яка проведена на підставі ухвали суду в межах розгляду цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості (справи №489/4914/17, провадження 2/489/629/18) встановлений залишок заборгованості по тілу та відсоткам по кредиту, який різниця з розрахунком заборгованості, який надав банк при поданні вказаного позову.

Однак рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2018 року вказаний експертний висновок не був взятий до уваги, з огляду на те, що він не спростовує розрахунку заборгованості наданому банком, а незначна розбіжність виникла внаслідок застосування експертом меншої кількості днів при проведенні розрахунку. Вказане рішення залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року.

В апеляційній скарзі, поданій представником позивача адвокатом Губницькою-Степановою А.О., остання просить рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які діяли на час виникнення вказаних правовідносин відповідно до постанови НБУ від 10 травня 2007 року, у пункті 1.1 договору про внесення змін № 3 від 06 червня 2014 року, у пункті 2.1 договору про внесення змін № 4 від 06 червня 2014 року вказується лише сума залишку по кредиту та не вказується, з чого саме ця сума складається (фактичний розпис залишку по кредиту).

Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, а апеляційна скарга необґрунтованою, тому що зазначені в оспорюваних договорах суми заборгованості позичальника підтверджуються матеріалами справи і не спростовуються висновками експерта, на які посилається позивач. Даним обставинам судом була дана належна оцінка. Крім того суд правильно врахував, що укладаючи оспорювані договорі, сторони діяли вільно, на власний розсуд, що відповідає принципу свободи договору. Суд також вірно врахував, оцінюючи висновок експерта, в силу вимог частини 4 статті 82 ЦПК України висновку суду у рішенні по справі 489/4914/17. Зазначені в апеляційній скарзі доводи щодо недійсності оспорюваних договорів через відсутність розпису залишку кредитної заборгованості не можуть бути взяти до уваги з огляду на те, що такі підстави не були зазначені у позові. Посилаючись на викладене, представник позивача просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 16 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а потім - Акціонерне товариство «Альфа-банк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №646/112-К112, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 250000,00 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (споживчі потреби) зі сплатою 12,5 процентів річних та комісій з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 15 березня 2017 року (п. 1.1, п. 1.2 кредитного договору).

Відповідно до пунктів 1.3, 1.3.2, 1.3.3 Договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за Договором, кредитор укладає: в день укладення цього договору з майновим поручителем ТОВ «Миколаїв Еліт Сервіс», іпотечний договір, за умовами якого поручитель передає кредитору в іпотеку земельну ділянку, яка належатиме йому в майбутньому та нежитлову будівлю, загальною площею 413,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною заставною вартістю 2089690,00 грн., що за офіційним курсом встановленим НБУ на день укладення цього договору становить 413800,00 доларів США; в день укладення цього Договору з позичальником ОСОБА_4 іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, загальною площею - 42,6 кв.м., житловою площею - 23,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , заставною вартістю 139190 грн. 00 коп., що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору еквівалентно в сумі 27562,38 доларів США. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна, нотаріусом накладається заборона, яка буде знята після отримання державного акту на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 4.2 кредитного договору визначено, що у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначеного в пункті 3.3.14 цього договору, строків сплати процентів, визначених п. 2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. п. 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 цього договору позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплаченої суми за кожний день прострочки, що діє у цей період.

В подальшому сторони неодноразово вносили зміни у кредитний договір.

Так, додатковою угодою №1 від 14 червня 2007 року збільшено максимальний ліміт заборгованості до 373647,00 доларів США, а додатковою угодою №2 від 14 лютого 2008 року зменшено максимальний ліміт заборгованості до 250000,00 доларів США (а.с. 97).

Як вбачається із договору про внесення змін №3 від 06 червня 2014 року, кредитний договір викладено в новій редакції, зменшено максимальний ліміт заборгованості до 222328,00 доларів США, процентну ставку встановлено в розмірі 13,5% річних (а.с. 99-105).

Договором про внесення змін №4 від 06 червня 2014 року (а.с. 106-107, ) змінено графік погашення кредиту, встановлено, що заборгованість станом на 06 червня 2014 року становить: 222 328 доларів США за кредитом та 153 216,83 доларів США за процентами за користування кредитом. Визначено суму щомісячного платежу за кредитом та відстроченими процентами з 01 жовтня 2014 року по 01 лютого 2017 року (до 10 числа кожного місяця включно) - по 7410,93 доларів США та по 5107,23 доларів США, відповідно, 01 березня 2017 року - 7410,03 доларів США та 5107,16 доларів США відповідно, а також змінено процентну ставку та встановлено на період з 06 червня 2014 року по 04 жовтня 2014 року - 1% річних, з 05 жовтня 2014 року - 13,5% річних (а.с. 13).

Відповідно до статей 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином між сторонами виникли правовідносини з приводу укладання та виконання кредитного договору.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_4 вважав недійсними пункт 1.1 договору про внесення змін № 3 до договору кредиту № 646/112-К112 від 16 березня 2007 року, укладеного 06 червня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 , в частині використання суми грошових коштів в розмірі 222328,00 доларів США та 153216,83 доларів США з моменту його укладання та пункт 2.1 договору про внесення змін № 4 до договору кредиту № 646/112-К/112 від 16 березня 2007 року, укладеного 06 червня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 , в частині визначення залишку заборгованості в розмірі 222328,00 доларів США за кредитом та процентами, що нараховані станом на 06 червня 2014 року в сумі 153216,83 доларів США, на підставі статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказані в пункті 1.1 Договору про внесення змін № 3 та пункті 2.1 Договору про внесення змін № 4 суми заборгованості за кредитом - 222328,00 доларів США та процентами у сумі 153216,83 доларів США не відповідають висновку експерта № 34 від 27 серпня 2018 року, який надавався у цивільній справі № 489/4914/17, згідно з яким станом на 06 червня 2014 року, тобто на дату укладення оспорюваних договорів, залишок заборгованості по кредиту складає 222306,09 доларів США, а за процентами - 153206,17 доларів США.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В силу частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як роз`яснено у пунктах 7 та 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже необхідною умовою для визнання кредитного договору недійсним є умова щодо встановлення обставин, передбачених ст. ст. 215, 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Як встановив суд першої інстанції і такі обставини не заперечуються та не спростовані позивачем, ОСОБА_4 був ознайомлений з умовами частково оспорюваних ним договорами № 3 та № 4 про привнесення змін до кредитного договору, виконував їх умови, проте протягом тривалого часу він жодних претензій до відповідача не пред`являв, що свідчить про те, що він був обізнаний та погодив умови цих договорів в повному обсязі, в тому числі.

Матеріалами справи встановлено, що сторони при укладенні договорів № 3 та № 4 про внесення змін до кредитного договору досягли згоди з усіх істотних умов, зокрема щодо розміру заборгованості за кредитом та процентами станом на 06 червня 2014 року та встановили її за взаємною згодою, виходячи з правил свободи договору.

Суд не прийняв до уваги посилання позивача на недійсність окремих пунктів договорів з підстав встановлення судовою експертизою невідповідності заборгованості за тілом кредиту та відсотками з огляду на таке.

Так, судами розглянута цивільна справа № 489/4914/17 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №646/112-К112 від 16 березня 2007 року.

Як встановили суди по справі № 489/4914/17, Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, ОСОБА_4 було відкрито позичковий рахунок в Банку та надано транші кредиту на загальну суму 369481,00 доларів США, про що свідчать заяви на видачу готівки та меморіальний валютний ордер та виписки по особовому рахунку.

Між тим, позичальник неналежно виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим виникла заборгованість за договором.

Тому, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року, позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №646/112-К112 від 16 березня 2007 року станом на 10 жовтня 2017 року у розмірі 447 877,48 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 222 306,09 доларів США; заборгованості за відсотками - 225 549,48 доларів США, пені за несвоєчасне погашення тіла кредиту за період з 05 жовтня 2016 року по 04 жовтня 2017 року - 49117,19 доларів США, що еквівалентно станом на 10 жовтня 2017 року - 130 4144, 65 грн. та пені за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом за період часу з 05 жовтня 2016 року по 04 жовтня 2017 року - 62 447,58 доларів США, що еквівалентно станом на 10 жовтня 2017 року - 1 658 089,10 грн., а всього пені - 2 962 233,75 грн.

За такого, предметом дослідження судами у справі № 489/4914/17 був розмір заборгованості позичальника ОСОБА_4

Дійсно, висновком судової економічної експертизи (а.с. 14-45), яка проведена на підставі ухвали суду в межах розгляду цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості (справи №489/4914/17, провадження 2/489/629/18), встановлений залишок заборгованості по тілу та відсоткам по кредиту, який відрізняється від розрахунку заборгованості, наданого банком при поданні вказаного позову.

Однак згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2018 року вказаний експертний висновок не був взятий до уваги, з огляду на те, що він не спростовує розрахунку заборгованості, наданого банком, а незначна розбіжність виникла внаслідок застосування експертом меншої кількості днів при проведенні розрахунку. Вказане рішення залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року.

І такі обставини в силу частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у справі, яка переглядається.

Крім того слід врахувати, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому позивач, звернувшись з даним позовом повинен довести, а суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права позивача у зв`язку з наведеними позивачем обставинами недійсності оспорюваних ним правочинів, а також, у чому саме полягає порушення законних прав позивача.

Між тим, позивачем не надано переконливих доказів, які саме права є порушеними визначеними вище обставинами, які негативні наслідки для нього настали з огляду на те, що позивач тривалий час виконував умови договорів про внесення змін до кредитного договору, а звернувся до суду з даним позовом після звернення до суду за позовом Банка про стягнення з нього заборгованості за Договором.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, що підлягають застосуванню, а тому обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для задоволення позову через його недоведеність.

Зокрема, судом надано з урахуванням положень частини 4 статті 82 ЦПК України належну правову оцінку висновку судового експерта, на який посилається позивач, і колегія суддів не вбачає підстав не погоджуватися з його висновками.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо аргументу про відсутність всупереч Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які діяли на час виникнення вказаних правовідносин у пункті 1.1 договору про внесення змін № 3 від 06 червня 2014 року, у пункті 2.1 договору про внесення змін № 4 від 06 червня 2014 року вказується лише сума залишку по кредиту та не вказується, з чого саме ця сума складається (фактичний розпис залишку по кредиту).

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК України).

Обставини щодо незазначення в оспорюваних договорах фактичного розпису залишку по кредиту не були зазначені ОСОБА_4 в позовній заяві, а тому не були предметом дослідження судом першої інстанції і не можуть бути підставою перегляду рішення суду в суді апеляційної інстанції.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду залишається без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.З. Бондаренко

Л.М. Царюк

________________________________________

Повний текст постанови складений 28 січня 2020 року