Постанова

Іменем України

27 січня 2020 року

м. Київ

справа № 761/46153/17

провадження № 61-5380св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», подану адвокатом Кононець Станіславом Петровичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року у складі судді Рибака М. А. та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 24 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, був укладений кредитний договір № ML-006/1637/2007, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 98 970,00 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,99 % річних та FIDR.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено договір наступної іпотеки № PCL-006/1637/2007, за умовами якого відповідачем було передано в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2012 року у справі 2-2293/11 та рішенням апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2012 року позов ТОВ «ОТП Факторинг» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг» заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 740,62 доларів США, що в перерахунку на гривню по курсу НБУ станом на 02 квітня 2012 року становило 892 438,81 грн та 100 000,00 грн пені, судовий збір в розмірі 405,73 грн, витрати на ІТЗ розгляду справи в розмірі 28,64 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору, договору поруки, договору наступної іпотеки недійсними відмовлено.

Посилаючись на те, що станом на час подання позову сума заборгованості в розмірі 991 943,89 грн залишається непогашеною, позивач просив суд звернути стягнення на заставлене майно за договором наступної іпотеки № PCL-006/1637/2007, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-006/1637/2007 від 24 вересня 2007 року в розмірі 991 943,89 грн шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року, у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суди виходили з того, що позивач набув право вимоги до відповідача за договором іпотеки, однак ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, перебіг якого, розпочався з 2011 року, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна», отримавши право вимоги до відповідача в 2010 році та пред`явивши позов про дострокове стягнення усього розміру заборгованості, змінив строк виконання зобов`язання та одночасно змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

13 березня 2019 року адвокат ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Кононець С. П. через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Касаційна скарга мотивована порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що заборгованість не погашена, іпотека не припинена. Судами не враховано норми пункту 2 частини 1 статті 263 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом, тому підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні, оскільки 03 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Шевченківського районного суду міста Києва.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 04 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МL-006/1637/2007, відповідно до умов якого банк надав кредитні кошти в розмірі 98 970 доларів США зі сплатою фіксованого відсотку, який становить 4,49 відсотків річних та FIDR, строком до 24 вересня 2037 року.

На забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором того самого дня між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір наступної іпотеки № PCL-006/1637/2007, за умовами якого ОСОБА_1 , як майновий поручитель по кредитному договору, передала у заставу банку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до умов даного іпотечного договору, кредитор має право задовольнити свої грошові вимоги до боржника (позичальника), шляхом звернення стягнення на вказане нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки.

05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля (факторингу), відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права ПАТ «ОТП Банк» щодо стягнення заборгованості по кредитним договорам з боржників, зокрема і майнові права вимоги щодо стягнення боргу по кредитному договору № МL-006/1637/2007 з позичальника ОСОБА_2 та поручителів по даному договору. а саме: право вимоги основної суми боргу, нарахованих до сплати відсотків та інших витрат, на користь фактора. В зв`язку зі здійсненням відступлення прав за вищевказаним договором кредиту до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права кредитора як сторони за договором кредиту, які виникли на підставі даного кредитного договору в обсязі і на умовах, що існували на момент набрання чинності договором купівлі-продажу кредитного портфелю.

Про укладення даного договору, відповідач та треті особи було повідомленні належним чином, шляхом надіслання на їх адреси проживання відповідних листів-повідомлень.

Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2012 року у справі 2-2293/11 та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2012 року, які набрали законної сили.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2012 року у справі 2-2293/11 та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2012 року позов ТОВ «ОТП Факторинг» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг» заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 740,62 доларів США, що в перерахунку на гривню по курсу НБУ станом на 02 квітня 2012 року становила 892 438,81 грн та 100 000,00 грн пені, судовий збір в розмірі 405,73 грн, витрати на ІТЗ розгляду справи в розмірі 28,64 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору, договору поруки, договору наступної іпотеки недійсними відмовлено.

Відповідно до пункту 1.9. частини № 2 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боржником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту та сплати відсотків у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем умов цього договору.

Встановлено, що позивач, який набув право вимоги за кредитним договором, користуючись своїм правом на дострокове виконання зобов`язань за договором, в 2011 році звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку судом було стягнуто із боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 .

У зв`язку з тим, що сума заборгованості в розмірі 991 943, 89 грн боржниками не погашена, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у грудні 2017 року звернувся до суду з позовом, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 подала заяву про застосування строку позовної давності.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Разом з тим, сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 1.9).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановлених обставин справи, дійшов правильного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності за пред`явленим позовом, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Як встановлено судами попередніх інстанцій позивачем змінено строк виконання зобов`язання, про що свідчить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2012 року у справі 2-2293/11 та рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2012 року суду, відповідно частини другої статті 1050 ЦК України та пункт 1.9 кредитного договору.

Установивши, що банк, звернувшись до суду у 2011 році з позовом до боржника і поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором та посилаючись на пункт 1.9 кредитного договору, вимагав достроково, повернути суму боргу змінив строк виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, з 2012 року протягом трьох років, проте до суду звернувся з позовом лише у грудні 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Підстави для зупинення перебігу строку позовної давності судами не встановлені.

Доводи касаційної скарги, що судами не враховано норми пункту 2 частини першої статті 263 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом, є необґрунтованими, та не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги.

07 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Отже Закон № 1304-VII є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає примусовому виконанню.

Разом з тим, дія мораторію не впливає на право банку звернутись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перешкоджає ухваленню судом рішення за таким позовом, та не свідчить про наявність підстав для зупинення перебігу строку позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги, є аналогічними доводам, викладеним в позовній заяві та апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права та висновки судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», подану адвокатом Кононець Станіславом Петровичем, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко