Справа №489/2041/18
Провадження № 22-ц/812/215/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 січня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участі представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2018 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Тихоновою Н.С., повний текст якого складеного того ж дня, у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В

У квітні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувало, що відповідно до укладеного договору б/н від 21 грудня 2010 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказує, що підписання Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з невиконанням умов договору станом на 31 березня 2018 року відповідач має заборгованість - 26151,03 грн. з яких, заборгованість за тілом кредиту - 666,42 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом -26151,13 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3500 грн.; штраф фіксована частина - 500 грн.; штраф процентна складова 1221,48 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 26151,03 грн. за кредитним договором № б/н від 21 грудня 2010 року та 1762 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2018 року позовні вимоги задоволено.

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення, у задоволені якої ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2019 року відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2018 року відповідач подав на нього апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема те, що його не було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, а відтак суд першої інстанції не мав підстав для вирішення справи у порядку заочного провадження та порушення норм матеріального права, а саме те, що матеріали справи не містять жодного доказу отримання ним кредиту у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків, оскільки анкета-заява від 21 грудня 2010 року містить його згоду на оформлення пенсійної картки, а в ній відсутні відомості про оформлення кредитного договору в розмірі та на умовах, зазначених у позовній заяві, що свідчить про недоведеність Банком укладання кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості, виписка по карті не є безспірним доказом існування між ним та Банком договірних відносин. Крім того, позов подано з порушення позовної давності, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що картку видано 21 грудня 2010 року, а з позовом Банк звернувся до суду 12 квітня 2018 року. Зважаючи на заочний розгляду справи судом першої інстанції та відмову у перегляді заочного рішення, просив застосувати позовну давність.

Зважаючи на викладене просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, посилається на обґрунтованість, законність рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін та відмовити у задоволені апеляційної скарги.

У суді апеляційної представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просила про її задоволення.

Представник позивача та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, за такого з врахуванням приписів ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно з положеннями п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо того, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, колегія суддів прийшла до такого.

Вимогами п.1 ч.1 ст. 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого в рішення справи.

Суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення у даній справі, виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи.

Так, ухвалою суду першої інстанції від 02 травня 2018 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду на 06 липня 2018 року на 08.00 год.( а.с.46-47)

Відповідно до зворотних повідомлень про вручення поштових відправлень, направлені відповідачеві за місцем його реєстрації судом, копія вищевказаної ухвали та копія позовної заяви з додатками, ним не отримано та вони повернуті за закінченням строку їх зберігання (а.с.50,51) .

За приписами ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, положення ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Окрім того, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» також не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови КЦС ВС від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження повідомлення відповідача ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи, як того вимагають положення ст. 130 ЦПК України, і про це останній вказує в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що він (відповідач) не може вважатися повідомленим належним чином, а відтак відсутні підстави для заочного розгляду цивільної справи.

А тому доводи апеляційної скарги в цій частині є доречними і з ними погоджується колегія суддів.

Крім того, згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (суд постановляє заочне рішення).

Отже, процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

У цій справі відбулося лише одне судове засідання (06 липня 2018 року). А тому для проведення заочного розгляду справи суд першої інстанції критерій повторної неявки відповідача не дотримав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності відповідача щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим порушив його конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати суду докази та навести міркування з приводу позову, чим порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки правових підстав для заочного розгляду справи не було.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи питання по суті колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, звертаючись до суду з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», посилався на те, що 21 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір (без номера), за яким позичальник отримав кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_2 погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.

До позовної заяви, крім анкети-заяви (а.с.7), представник банку додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна Gold». (а.с.8) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані позичальником (а.с. 9-32).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на 31 березня 2018 року становить - 26151,03 грн. з яких, заборгованість за тілом кредиту - 666,42 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом -26151,13 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3500 грн.; штраф фіксована частина - 500 грн.; штраф процентна складова 1221,48 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції виходив з доведеності таких, а тому прийшов до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 26151,03 грн. заборгованості за кредитним договором № б/н від 21 грудня 2010 року.

Проте з таким висновком колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на наступні обставини.

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч.1,2 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 Умов і правил надання банківських послуг для надання послуг банк відкриває клієнту картку, її вид визначений у Пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві.

За змістом пунктів 2.3., 2.4. Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, чинного на дату підписання ОСОБА_2 анкети-заяви від 21 грудня 2010 року, передачі у власність або наданню у користування клієнта спеціального платіжного засобу має передувати укладення між ним та емітентом платіжного засобу договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб. Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.

Емітент зобов`язаний забезпечити наявність у договорі таких умов: тип спеціального платіжного засобу; види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання; порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантійного забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування клієнта, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо); тарифи банку на обслуговування операцій з використанням спеціального платіжного засобу на момент укладення договору та порядок повідомлення клієнта про їх зміну; ліміти та/або обмеження за операціями з використанням спеціального платіжного засобу або платіжних додатків, реалізованих у спеціальному платіжному засобі (за наявності);право клієнта на одержання виписок про рух коштів за його рахунком та порядок їх отримання; порядок забезпечення емітентом та клієнтом безпеки під час користування спеціальним платіжним засобом; порядок розгляду спорів; відповідальність емітента та клієнта тощо.

Відповідно до ч.2 ст.71 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 вищезазначеної статті, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Задовольняючи вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не звернув увагу, що у переліку зазначених у анкеті-заяві банківських послуг ОСОБА_2 проставив відмітку про відкриття йому пенсійної картки, а не отримати кредитний ліміт з використанням кредитної картки «Універсальна».

Надані АТ КБ «ПриватБанк» докази на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору від 21 грудня 2010 року, а також невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, не можуть беззаперечно свідчити про волевиявлення ОСОБА_2 на укладення кредитного договору та про досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов за відсутності інших допустимих доказів. Зокрема ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки, строку її дії, розміру наданого банком кредитного ліміту, розміру процентів за користування кредитом та інших тарифів банку.

З огляду на наведене, невизнання відповідачем заявлених позовних вимог щодо його волевиявлення на укладення кредитного договору, відсутності у матеріалах справи підтверджень, що саме з наданими банком Витягом з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов і правил надання банківських послуг був ознайомлений відповідач та погодився з ними підписуючи анкету-заяву, висновок суду першої інстанції про доведеність ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог щодо укладення між ним та відповідачем кредитного договору, та наявності заборгованості останнього за таким договором, гуртується на припущеннях.

Статтею 3 ЦК України визначені основні засади цивільного судочинства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Таким чином, дії учасників цивільних відносин мають відповідати зазначеним вимогам.

У даному випадку цивільні відносини виникли між АТ КБ «ПриватБанк» та фізичною особою ОСОБА_2 , як споживачем банківських послуг, який є слабшою стороною та підлягає особливому правовому захисту у вказаних правовідносинах (Рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»), з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України.

АТ КБ «ПриватБанк» не надав достатніх допустимих доказів на підтвердження укладення між ним та ОСОБА_2 кредитного договору, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими, а висновок суду першої інстанцій про наявність підстав для їх задоволення помилковим.

Аргументи позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_2 погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами складає між ним і банком договір, не заслуговують на увагу, оскільки вказана заява стосувалася наміру відповідача оформити пенсійну картку, а не кредит (в цьому документі відсутні відомості про встановлення будь-якого кредитного ліміту).

Викладене відповідає правовим висновкам Верховного Суду Касаційного цивільного суду у справі №461/6482/16 від 30 жовтня 2019 року, №327/470/15 від 15 серпня 2019 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) викладено правову позицію про те, що Умови та Правила, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що надані ПАТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила, не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними, апеляційний суд виходить з того, що ці Умови та Правила не можна вважати належним доказом укладення між сторонами кредитного договору.

Крім того, посилання у відзиві про отримання відповідачем кредитної картки у 2013 році на підтвердження існування договірних правовідносин не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина не підтверджує факту укладання у 2010 році між сторонами кредитного договору у письмовій формі.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2018 року, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» за їх необґрунтованістю.

За приписами ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач просить застосувати апеляційну інстанцію позовну давність, зважаючи на заочний розгляду справи судом першої інстанції та відмову у перегляді заочного рішення суду.

Оскільки підставами відмови у задоволені позову АТ КБ «Приватбанк» є необґрунтованість заявлених вимог, то відсутні підстави обговорення вимог апелянта про застосування позовної давності.

Колегія суддів не приймає до уваги надані позивачем до суду апеляційної інстанції: фото відповідача при отримані кредитної картки, виписки з програмного комплексу банку, довідку про видачу картки, виписку по рахунку, розрахунок за ставками НБУ, як нових доказів на стадії апеляційного оскарження, оскільки згідно вимог ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Натомість, апеляційний суд не вбачає поважних причин, що об`єктивно не залежали від волі позивача та перешкоджали подачі вказаних доказів до суду першої інстанції ( надано відзив на заяву про перегляд заочного рішення), а в силу вимог ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2881, 50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився - м. Миколаїв, зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) - 2881 ( дві тисячі вісімсот вісімдесят одна )грн. 50 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б.Кушнірова

Повний текст постанови складено 29 січня 2020 року.