Єдиний унікальний номер 266/2971/19
Номер провадження 22-ц/804/599/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року місто Маріуполь

справа № 266/2971/19

провадження № 22-ц/804/599/20

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Лісового О.О.

суддів Баркова В.М., Попової С.А.

секретар судового засідання Сікора М.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ПП «Маріупольський консалтінг центр», Фінансова компанія «Алькор Інвест»

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Шишиліна О.Г. від 12 листопада 2019 року у цивільній справі №266/2971/19 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Маріупольський консалтінг центр», Фінансової компанії «Алькор Інвест», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного підприємства «Маріупольський консалтінг центр», Фінансової компанії «Алькор Інвест» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

В обґрунтування позову зазначив, що 21.11.2007 року між ним та ЗАО «Донгорбанк» правонаступником якого став ПАТ «ПУМБ» було укладено Кредитний договір №26 та Іпотечний договір №26/1 від 21.11.2007 року. Предметом договору іпотеки є частка нежилого приміщення загальною площею 244,3 кв. м. розташованого за адресою АДРЕСА_1 . На час укладення Договору іпотеки 5/9 частки вказаного приміщення належало позивачу, 4/9 частки належало ОСОБА_3 . У травні 2019 року йому стало відомо, що власником іншої частини нежилого приміщення по АДРЕСА_1 з 2007 року є ПП «Маріупольський консалтінг центр». Вказані договори порушують його права як боржника за кредитним договором, позбавляють можливості укласти договір про реструктуризацію боргу з банком, погасити борг та залишити предмет іпотеки у власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які на теперішній час є власниками іпотечного майна. Відповідач зацікавлений стати власником предмету іпотеки і тому саме з цією метою уклав ці угоди. Крім того в період часу з червня 2015 по лютий 2018 року він не мав можливості займатися справами щодо домовленості з банком про реструктуризацію боргу оскільки приймав участь в АТО, у зв`язку із чим він довірив ОСОБА_7 , який протягом 10 років був представником його інтересів в тому числі в судах, довірив вирішити це питання. Але в червні 2018 року ПП «Маріупольський консалтінг центр» відключив спірне нежиле приміщення від електропостачання, став чинити перепони в користуванні приміщенням. У зв`язку із чим він був вимушений припинити здійснювати підприємницьку діяльність. Між ними виник конфлікт з приводу користування предметом іпотеки, а ОСОБА_7 заявив про намір його викупити. У зв`язку із чим у вересні та жовтні 2018 року уклав оспорюванні угоди. Вважає, що договори є недійсними оскільки ПП «Маріупольський консалтінг центр» не є учасником ринку фінансових послуг, оскільки не входить у перелік визначених фінансових установ згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та за своїм правовим статусом не відноситься ані до юридичних осіб, що мають статус фінансових установ, ані до фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України.

На думку позивача зміст укладеного договору про відступлення права вимоги від 20.09.2018 року має безумовні ознаки договору факторингу і відповідає визначенню, що міститься у статті 1077 ЦК України. Право вимоги за договором та іпотечним договором перейшло до ПП «Маріупольський консалтінг центр», до юридичної особи, яка не має повноважень на здійснення фінансових операцій, як кредитор, в межах правовідносин, що виникають на підставі кредитних договорів та договорів іпотек. Вважає, що ПП «Маріупольський консалтінг центр» має намір звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак ПАТ «ПУМБ» звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.04.2017 р. по справі №266/2414/15-ц, використавши наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, та звернув стягнення на іпотечне майно. Повторне звернення стягнення на одне і те саме майно та з одних і тих самих підстав нормами чинного законодавства України не передбачено.

У зв`язку із чим позивач просив суд визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 20.09.2018 року №26/2018/1, та договір про права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 р. укладеного між ПП Маріупольський Консалтінг Центр» та ФУ «Алькор Інвест» з моменту його укладення.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення його позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що оспорюваний договір є договором цесії, а не факторингу. Суд не надав оцінки тій обставині, що розмір грошової вимоги, яка була відступлена за спірним договором шляхом купівлі-продажу перевищує ціну її відступлення та не перевірив пояснення представника позивача, що за спірним договором ПрАТ «Маріупольський консалтінг центр» як новий кредитор фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором. Апелянт зазначає, що договір про відступлення права вимоги є недійсним та таким, що порушує його права як боржника за кредитним договором.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Краснова І.О. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ПрАТ «Маріупольський консалтинг центр» - Лебедєв О.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. (а.с. 77, 82-84 т.2)

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Краснової І.О., представника відповідача ПрАТ «Маріупольський консалтинг центр» - Лебедєва О.В., третьої особи ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду з цією позовною заявою стало укладення 20.09.2018 року договору відступлення прав вимоги №26/2018/1 який, на думку позивача, за своєю правовою природою є договором факторингу, а відтак суперечить вимогам Закону України "Про банки і банківську діяльність", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а тому з підстав передбачених ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Також позивач просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 року у зв`язку з тим, що право вимоги перейшло до юридичної особи, яка не має повноважень на здійснення фінансових операцій, як кредитора, в межах правовідносин, що виникають на підставі кредитних договорів та договорів іпотек.

Отже, предметом позову є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, який на думку позивача є договором факторингу та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

За загальним правилом, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України щодо обсягу дієздатності, волевиявлення та спрямованості на реальне настання наслідків.

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним.

Судом встановлено, що 21.11.2007 року між позивачем та ЗАТ «Донгорбанк» правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №26 згідно умов якого позивач отримав кредит в розмірі 2 000 000,00 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 15,7 % на рік, строком до 19.11.2027 року. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 21.11.2007 року між ЗАТ «Донгорбанк» правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №26/1 ( а.с. 28, 25-27).

Зазначений кредитний договір, виконання умов за яким забезпечено іпотечним договором були предметом розгляду декількох справ у судах різних інстанцій. Так судовими рішеннями встановлено розмір заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за якими були видані виконавчі листи для примусового виконання, предмет іпотеки переданий в іпотеку на підставі Іпотечного договору №26/1 від 21.11.2007 р. передано в управління ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» (а.с. 43-44,52-62, 83-86, 22-24).

Відповідно до листа ПАТ «ПУМБ», 20.09.2018 року ПАТ «ПУМБ» всі права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №26 від 21.11.2007 р. були відступлені ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» в тому числі за Іпотечним договором №26/1 від 21.11.2007 р., договорами поруки №26/2 від 21.11.2007 року, №26/3 від 21.11.2007 року, №26/4 від 21.11.2007 року, №26/5 від 21.11.2007 року. Підставою відступлення стали Договір про відступлення права вимоги №26/2018 від 20.09.2018 року та Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 26.10.2018 року, укладені між Первісним кредитором та Новим кредитором. Про ці обставини позивача також було повідомлено шляхом надсилання повідомлення про відступлення права вимоги (а.с.45, 89).

В подальшому на підставі договору про відступлення права вимоги №26/2018/1 від 20.09.2018 р. ТОВ «Фінансова компанія «АЛЬКОР ІНВЕСТ» відступило право вимоги за кредитним договором №26 від 21.11.2007 р. укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_1 . Відповідно до п. 1.1 вказаного договору сторони погодили, що Первісний кредитор зобов`язується передати у власність Нового кредитора, а Новий кредитор - прийняти Права Вимоги та в їх оплату сплатити грошові кошти на користь Первісного кредитора на умовах, визначених цим Договором. За змістом п. 1.2, п. 1.3 цього договору станом на дату укладення цього Договору визначається Первинними Договорами, а саме Кредитним договором №26 від 21.11.2007 року, укладеним між Первісним кредитором та ОСОБА_1 . На день підписання цього договору загальна сума заборгованості за Кредитним договором №26 від 21.11.2007 року становить 1948651,93 грн. основна сума боргу, 1495576,99 грн. проценти, всього 3444228,92 грн. сума боргу може бути змінена на розмір нарахованих за користування кредитом процентів до дати відступлення. Згідно п. 2.1 сума оплати за даним договором становить 771000,00 грн. ( а.с. 15-18).

Крім того за нотаріально посвідченим договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.10.2018 р. ТОВ «Фінансова компанія «АЛЬКОР ІНВЕСТ» відступило право вимоги ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» за Іпотечним договором №26/1 від 21.11.2007 р. укладеним між ЗАТ «Донгорбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором №26 від 21.11.2007.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

При цьому, основною відмінністю договору факторингу від інших договорів відступлення права вимоги є його оплатний характер зі сторони клієнта (особи, яка передає право вимоги), тобто те, що він має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй в розпорядження визначеної суми грошових коштів за окрему відповідну плату, розмір якої визначається договором. До того ж право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Факторинг є фінансовою послугою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тобто операцією з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку.

Таким чином, основні права та обов`язки сторін за цим договором полягають у здійсненні фінансування з метою отримання прибутку шляхом передачі грошових коштів іншій стороні за плату, обумовлену договором, а відступлення права вимоги є складовою частиною господарської операції.

Крім того, факторинг становить регулярно здійснювану операцію, згідно якої на фактора покладаються певні додаткові обов`язки та який діє і після того, як фактор виплатив клієнту кошти, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту, коли боржник виплатив факторові кошти за первісним договором.

Разом з тим, статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Аналіз ст. 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочин, предметом якого є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу.

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

При відступлені права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором (стаття 514 ЦК України).

Однією з відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін на права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає у передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє також після того, як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що предметом договору є майнові права, продаж яких вчинено за 771 000,00 грн.

Отже, спірний договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки яким забезпечено виконання зобов`язання за кредитним договором за своєю правовою природою був оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна зі сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, з огляду на що ці договори не є договорами про надання фінансової послуги.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 31 січня 2018 року у справі №910/7038/17, постанові від 20 травня 2019 року, справа № 752/1183/16-ц, постанові від 15.04.2020 року у справі №757/46020/17-ц.

Враховуючи викладене, на правовідносини, які склались між сторонами за договорами про відступлення права вимоги, які оскаржуються позивачем, не розповсюджується дія Закону України «Про банки і банківську» діяльність, а для укладення договору про відступлення права вимоги новий кредитор не потребує спеціального дозволу (ліцензії), оскільки поняття «придбання права вимоги» не можна вважати тотожним поняттю «надання фінансової послуги».

Також спірні договори не є договорами про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином між відповідачами було укладено оплатний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором, виконання зобов`язання за яким забезпечено іпотечним договором (цесія).

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу майнових прав є договором факторингу колегія суддів вважає необґрунтованими.

Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 року у справі №638/22396/14-ц апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду не подібні зі справою, що розглядається.

Таким чином, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що правових підстав для задоволення позову немає.

Доводи апеляційної скарги фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Лісовий

Судді: В.М. Барков

С.А. Попова

Повний текст постанови складено 18 грудня 2020 року.