Справа № 503/1764/20
Провадження № 2/503/681/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Вороненка Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Вдовиченко В.О.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Кодима цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кодимська районна державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно земельну ділянку, що розташована на території Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області, площею 0,86 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на яку посвідчене державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД №072988, вказуючи, що ця земельна ділянка належала її чоловіку ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач являється спадкоємцем за законом після померлого та прийняла спадщинуу відповідності до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України, але не може одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на об`єкт спадщини в цілому, оскільки на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем також був зареєстрований інший спадкоємець за законом дочка ОСОБА_2 , яка є відповідачем у справі. Внаслідок чого нотаріус вважає останню такою, що також прийняла спадщину після смерті свого батька у відповідності до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України, а саму спадщинутакою, що успадкована двома спадкоємцями за законом. При цьому, як зазначає позивач, відповідачне має наміру оформлюватиспадщину, алеу встановлений законом строкне відмовилась від неї. У зв`язку з цим позивач не може захистити своє порушене право в позасудовому порядку та змушена пред`явити відповідний позов, в якому просить визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

В підготовче засідання позивач не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила про підтримання заявлених позовних вимог.

Відповідач в підготовче засідання не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також зазначила, що визнає позовні вимоги в повному обсягу та не заперечує проти задоволення позову пред`явленого позивачем, оскільки свою частку спадщини не має наміру оформлювати.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області в підготовче засідання не з`явився, надавши до суду клопотання від 09.12.2020 № 2001/02-14 про розгляд справи за відсутностійого представника.Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Крім того, згідно ч.4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області 14.02.2002 року (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_2 є дочкою спадкодавця ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження Серії НОМЕР_2 повторно видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області 29.05.2015 року (а.с.12).

На підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №072988 виданого Кодимською районною державною адміністрацією 25.02.2004 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №720 ОСОБА_4 належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,86 га, розташована на території Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_3 видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області 10.11.2014 року, актовий запис № 471 (а.с.8).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч.2 ст. 1220 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. В свою чергу ст. 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З довідки Кодимської міської ради Одеської області № 2587 від 24.06.2020 року (а.с.13) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини разом із спадкоємцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та проживала ОСОБА_1 , а також була зареєстрована ОСОБА_2 .

Згідно пунктів 3.21.-3.22. Глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, внаслідок чого 06.10.2020 року була заведена спадкова справа № 280/2020, про що свідчать листи-повідомлення Кодимської районної державної нотаріальної контори від 07.10.2020 року № 905/02-14 (а.с.16) та від 09.12.2020 року № 2001/02-14.

В свою чергу абзацом 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Однак, позивач ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити своє право на прийняту спадщину шляхом одержання в нотаріальній конторі відповідного свідоцтва про право на об`єкт спадщини в цілому, оскільки відповідач ОСОБА_2 , яка була зареєстрована і проживала з спадкодавцем та у встановлений законом шестимісячний строк не відмовилась від спадщини, у відповідності до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України та пунктів 3.21.-3.22. Глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріусом визнається також спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується змістом вище вказаного листа-повідомлення Кодимської районної державної нотаріальної контори від 07.10.2020 року № 905/02-14 (а.с.16) та від 09.12.2020 року № 2001/02-14.

При наданні оцінки листам нотаріусів, у яких зазначено про причини невидачі спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину, необхідно виходити із їх змісту та відповідно враховувати підстави зазначені нотаріусами, при цьому істотне значення мають підстави, які унеможливлюють у будь-якому випадку в майбутньому видачу таких свідоцтв нотаріусами, тому при наявності таких підстав незалежно від форми відповіді нотаріуса лист чи постанова про відмову у видачі свідоцтва, необхідно виходити з того, що у спадкодавця можливість оформити спадщину у нотаріуса відсутня (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 369/8878/16-ц). Відмова в отриманні спадкових прав не постановою нотаріуса, а листом, не може бути перешкодою позивачці для захисту своїх прав у судовому порядку (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 707/1309/15-ц). В свою чергу сам відповідний лист нотаріальної контори є фактично відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 613/1289/17).

Суд звертає увагу на ту обставину, що у довідці Кодимської міської ради Одеської області № 2587 від 24.06.2020 року (а.с.13) зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини разом із спадкоємцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та проживала спадкоємець ОСОБА_1 , в той час як спадкоємець ОСОБА_2 була виключно зареєстрована за цією адресою.

Інших доказів, які б підтверджували факт постійного фактичного проживання спадкоємця ОСОБА_2 з спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, матеріали справи не містять внаслідок їх ненадання суду, в свою чергу сторони подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, а у відповідності до ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 був постійним місцем проживання ОСОБА_2 , хоча вона була зареєстрована у цьому будинку.

У визначений законом строк ОСОБА_2 не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом.

Державна реєстрація ОСОБА_2 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті батька ( ОСОБА_4 ) за цією адресою реєстрації, оскільки не підтверджене належними та допустимими доказами.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Зазначений висновок зроблений в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом за спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини (ухвала Верховного Суду України від 03 листопада 2010 року у справі № 6-7165св09).

Враховуючи вищевикладене та визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом був сплачений судовий збір у належному розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 20.11.2020 року.

Таким чином 50 відсотків судового збору, які складають 420,40 грн., підлягають поверненню позивачу на підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем за подання до суду позовної заяви.

Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, стягненню з нього на користь позивача підлягає 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання до суду позовної заяви, що складає 420,40 грн.

Керуючись ст. 141, 142, 223, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст. 328, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1273, 1297 ЦК України, пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 до ОСОБА_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кодимська районна державна нотаріальна контора Одеської області; місцезнаходження: Одеська область, м. Кодима, вул. Соборна, 22; ідентифікаційний код юридичної особи в , про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,86 га, розташовану на території Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області, яка на підставі втраченого державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 072988 належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 50 відсотків судового збору, сплаченого згідно квитанції № 0.0..1 від 20.11.2020 року, в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого згідно квитанції № 0.0..1 від 20.11.2020 року, в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Кодимський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.В. Вороненко