Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 554/3235/19

провадження № 61-295св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради,

треті особи: управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 28 серпня 2019 року в складі судді Блажко І. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 рокув складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до територіальної громади міста Полтава в особі Полтавської міської ради, КП «ЖЕО №2» та просила визнати її членом сім`ї квартиронаймача померлої ОСОБА_2 ; встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з квартиронаймачем ОСОБА_2 з лютого 2009 року по грудень 2018 року; визнати за нею право користування та використання на законних підставах житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а з лютого 2009 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю разом з рідною сестрою ОСОБА_2 , яка була пенсіонеркою, мала ряд тяжких захворювань та за своїм станом здоров`я не могла працевлаштуватися, щоб отримувати заробітну плату.

Вона взяла на себе зобов`язання взяти ОСОБА_2 на своє утримання як члена сім`ї, так як вона потребувала щоденного догляду у зв`язку з хворобою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

З лютого 2009 року по грудень 2018 року вона опікувалась та утримувала ОСОБА_2 , матеріально забезпечувала її проживання, піклувалась про її стан здоров`я, забезпечувала ліками та допомагала у домашньому побуті. ОСОБА_2 мала намір зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , однак не встигла це зробити у зв`язку зі смертю.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 28 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, позов задоволено.

Визнано членом сім`ї квартиронаймача померлої ОСОБА_2 ОСОБА_1 як рідну сестру.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 , яка на законних підставах проживала однією сім`єю зі своєю рідною сестрою, квартиронаймачем ОСОБА_2 з лютого 2009 року по грудень 2018 року.

Визнано право користування та використання на законних підставах ОСОБА_1 житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2009 року і до часу смерті ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , ведення спільного господарства та використання спірної квартири підтверджується зібраними у справі доказами та поясненнями свідків.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2020 року територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 28 серпня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 рокута ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначала, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та перебуває у власності територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради.

Відповідно до статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити у займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідно до інформації Управління адміністративних послуг Полтавської міської ради, яке є уповноваженим органом реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2018 році з будь-якими заявами не звертались.

ОСОБА_2 не реалізувала свій намір та не надала письмову згоду на вселення ОСОБА_1 до спірної квартири, тому помилковими є висновки суддів про доведеність того, що ОСОБА_2 мала намір зареєструвати місце проживання своєї сестри за адресою свого місця проживання.

Висновок судів про безпорадний стан ОСОБА_2 та неможливість утримувати себе самостійно не підтверджений належними доказами.

Відповідно до довідки КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради № 2304 від 05 червня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

За змістом статей 64, 65 ЖК УРСР особа, яка вселилася до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним ним житловим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Таким чином, помилковими є висновки судів про те, що ОСОБА_1 набула право користування спірною квартирою.

Октябрський районний суд м. Полтави у порушення вимог ЦПК України провів допит свідків у підготовчому засіданні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Октябрського районного суду міста Полтави.

05 лютого 2020 року справа № 554/3235/19 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року зупинено дію рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 28 серпня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя була квартиронаймачем і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана квартира є комунальною (не приватизована), будинок знаходиться на балансі КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Позивач та померла ОСОБА_2 є рідними сестрами.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено, що ОСОБА_2 на підставі довіреності від 02 січня 2018 року уповноважила свою сестру ОСОБА_1 одержувати від її імені пенсію та розписуватися про її отримання.

У червні 2018 року ОСОБА_2 зверталась до КП «ЖЕО» №2 із заявою про укладення з нею договору найму за адресою: АДРЕСА_1 , для подальшої реєстрації місця проживання рідної сестри ОСОБА_1 у квартирі.

Відповідно до листа КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради № Б 1288 від 06 червня 2018 року у відповідь на заяву ОСОБА_2 про укладення договору найму, особовий рахунок на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оформлений на наймача ОСОБА_2 , відтак існують відносини найму житлового приміщення. 22 вересня 2014 року між КП «ЖЕО №2» та споживачем (наймачем) ОСОБА_2 укладено договір № 048025 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. КП «ЖЕО №2» як балансоутримувач житлового будинку не заперечує проти реєстрації ОСОБА_1 у квартирі № 6 у разі наявності згоди на це наймача.

Згідно листа директора КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Полтавської міської ради» від 24 січня 2019 року № 123 ОСОБА_2 , 1933 року народження, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , знаходилася на диспансерному обліку у сімейного лікаря АЗПСМ № 6 з діагнозом: ХДЕ П. Церебральний атеросклероз П. Гіпертонічна хвороба П. ІХС: Кардіосклероз атеросклеротичний СН ПА. Хронічна виразкова хвороба 12-ти палої кишки. Померла вдома ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 спостерігалася сімейним лікарем ОСОБА_4 з 2004 року (згідно записів медичної документації). Під час оглядів вдома пацієнтки ОСОБА_2 завжди була присутня її сестра ОСОБА_1 .

Відповідно до показань допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 за спірною адресою позивач ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з сестрою ОСОБА_2 з лютого 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 була пенсіонеркою, мала ряд тяжких захворювань, не могла самостійно утримувати себе. ОСОБА_1 матеріально забезпечувала ОСОБА_2 , піклувалась про її стан здоров`я, забезпечувала ліками та допомагала у домашньому побуті.

Починаючи з 2011 року ОСОБА_1 систематично сплачувала платежі за надання комунальних послуг саме за місцем проживання ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 у грудні 2018 року ОСОБА_1 продовжила проживати у квартирі АДРЕСА_1 та утримувати її, що підтверджується показаннями свідків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2009 року і до часу смерті ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , ведення ними спільного господарства та використання спірної квартири є доведеним та вказані обставини є підставою для задоволення вимог у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів з огляду на наступне.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Суди встановили, що на час смерті ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та на момент звернення до суду з даним позовом позивач ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто зберігала постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні.

Особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.

ОСОБА_1 не довела, що нею було дотримано встановлений порядок при вселенні у спірну квартиру, та що спірне приміщення було постійним місцем її проживання.

Відтак, з урахуванням того, що ОСОБА_1 у лютому 2009 року переїхала на проживання у спірну квартиру у зв`язку з необхідністю догляду за своєю сестрою ОСОБА_2 , а не на постійне проживання як член її сім`ї, зберігала постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні - квартирі АДРЕСА_2 , суди дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_1 членом сім`ї квартиронаймача ОСОБА_2 , а також визнання за нею права користування квартирою АДРЕСА_1 відповідно до встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК УРСР порядку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, однак судами порушено норми процесуального права і неправильно застосовано норми матеріального права, рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 28 серпня 2019 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 рокупідлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, з ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Полтави підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 3 445, 80 грн та касаційної скарги у розмірі 4 594 грн, що в загальному розмірі становить 8 039, 80 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 28 серпня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради, треті особи: управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та права користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 8 039, 80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

СуддіВ. С. Жданова

С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов