Справа № 130/1203/20
Провадження № 22-ц/801/2179/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 рокуСправа № 130/1203/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Леляцька сільська рада Жмеринського району Вінницької області,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року ухвалене у складі судді Верніка В.М., в залі суду,

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що станом на червень 2018 року ОСОБА_1 розпочала приватизацію власної земельної ділянки, яка відноситься до будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Приватизація вказаної земельної ділянки відбулася через розроблення, виготовлення та затвердження технічної документації, а також присвоєння приватним земельним ділянкам таких кадастрових номерів: №:01:003:0066 площею 0,0473 га, №:01:003:0067 площею 0,1145 га, №:01:003:0076 площею 0,27 га.

Вказані земельні ділянки з правої сторони від входу до домоволодіння позивача межують із земельними ділянками площею 0,25 га, кадастровий номер :01:003:0052 та площею 0,235 га, кадастровий номер :01:003:0051, власником яких є ОСОБА_2 .

Зліва від входу до домоволодіння позивача земельні ділянки межують із земельною ділянкою померлої ОСОБА_3 , спадкоємці якої не оформили право на спадщину, відтак позивач вважає, що вказані землі перебувають у комунальній власності Леляцької сільської ради.

На час звернення до суду та на момент виникнення спірних правовідносин земельною ділянкою покійної ОСОБА_3 користується ОСОБА_4 . Доступ до земельних ділянок позивача за кадастровими номерами :01:003:0067 та :01:003:0076, що розташовані на відстані 72 м від її земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0066, можливий лише через земельну ділянку кадастровий номер :01:003:0082, яка є комунальною власністю Леляцької сільської ради.

За відповідним зверненням позивача, поданим у липні 2019 року, рішенням Леляцької сільської ради від 04.07.2019 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із сервітутного користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2 . На виконання даного рішення позивач виготовила технічну документацію із землеустрою щодо отримання сервітутного користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0082, площею 0,0178 га. Межі вказаної земельної ділянки та передачу межових знаків щодо неї згідно технічної документації 13.07.2019 з боку Леляцької сільської ради було в належний спосіб погоджено. Також відомості щодо цієї земельної ділянки було внесено до Державного земельного кадастру. 28.08.2019 ОСОБА_1 подала до Леляцької сільської ради заяву і повний пакет документів щодо даної земельної ділянки комунальної власності, технічну документацію із землеустрою з метою її затвердження та укладення договору земельного сервітуту. Її заява була включена до порядку денного сесії Леляцької сільської ради, яка відбулася 13.09.2019, під порядковим номером 18, та на підставі поданих позивачем документів Леляцька сільська рада підготувала проект рішення. Проте, щодо затвердження поданої нею технічної документації із землеустрою Леляцька сільська рада не прийняла належного рішення, хоча згідно протоколу поіменного голосування за дане рішення з числа восьми присутніх на сесії депутатів Леляцької сільської ради четверо депутатів проголосували "За", а решта утрималися, з підстав чого позивач вважає, що мало б бути винесено відповідне рішення органу місцевого самоврядування.

В подальшому на адресу позивача надійшов лист Леляцької сільської ради яким повідомлено про невинесення відповідачем рішення згідно її заяви. Ці дії Леляцької сільської ради вона оскаржила за поданням 26.09.2019 зави відповідачу щодо проведення позачергової сесії Леляцької сільської ради і вимогою про досудове врегулювання.

Тривалість невинесення рішення за її заявою до дати виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09.01.2020, склала понад п`ять місяців, у той час, як заяву позивача Леляцькою сільською радою повинно бути розглянуто в місячний термін.

Позивачем ОСОБА_1 вказано, що протиправною бездіяльністю відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку обгрунтовує тим, що вона втратила нормальні життєві зв`язки, був змінений звичний спосіб її життя, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя; у неї суттєво погіршився стан здоров`я і вона була вимушена тривалий час лікуватись від хвороб, які стали наслідком її хвилювань, та лікування яких продовжується на час звернення до суду; вона не мала змоги в належний спосіб дістатись до власних земельних ділянок через територію земельної ділянки, із затвердженням технічної документації відносно якої тривалий час зволікав відповідач.

На підставі наведеного позивач просила стягнути на її користь з Леляцької сільської ради Жмеринського району 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судові витрати із сплати судового збору віднесено на рахунок держави.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу спричинено моральну шкоду. Так, при ухваленні рішення, місцевим судом враховано твердження позивача щодо понесених нею страждань внаслідок тривалої бездіяльності відповідача із нездійснення у встановленому порядку розгляду заяви, що призвело до зміни звичного способу життя, потребувало захисту порушеного права шляхом звернення до адміністративного суду, викликало негативні емоції та психічні переживання, а також зумовило докласти додаткові зусилля для організації свого життя щодо можливості дістатися до віддалених земельних ділянок.

Також місцевий суд зазначив, що оскільки компенсація моральної шкоди відбувається на емоційному рівні людської свідомості, то розмір такої компенсації повинен бути достатнім, щоб викликати у потерпілого, або дозволити йому отримати у майбутньому позитивні емоції такої глибини і сили, які здатні у повному обсязі компенсувати, врівноважити ті негативні відчуття і переживання, в яких полягає моральна шкода, в межах її доведеності перед судом. Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також встановлених судом обставин справи, місцевим судом зроблено висновок, що вимоги позивача про стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 1 000 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій зазначено, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Обставини, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, місцевим судом не взято до уваги те, що внаслідок тривалого розгляду відповідачем заяви про затвердження технічної документації у позивача суттєво погіршився стан здоров`я, в результаті чого остання довгий час лікувалася, позивач змушена була звертатись за захистом свого права, витрачати значні кошти та власний час. Також рішення місцевого суду суперечить доказам, які свідчать про те, що більше, ніж пів року скаржник проживала із територією по якій пролиті нечистоти, розлив яких здійснено за бездіяльності самого відповідача. Крім того, рішення, що оскаржується суперечить чинному законодавству.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Апеляційна скарга на підставі ст. 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 04.07.2019 позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту за рахунок земель комунальної власності за адресою: АДРЕСА_2 , орієнтовною площею 0,200 га для проходу.

Із заяви ОСОБА_1 від 29.08.2019 вбачається, що остання зверталась до Леляцької сільської ради щодо затвердження технічної документації із землеустрою стосовно земельної ділянки, кадастровий номер :01:003:0082, та укладення договору сервітутного користування нею.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.01.2020, яке набуло законної сили, визнано протиправною бездіяльність Леляцької сільської ради щодо неприйняття будь-якого рішення по заяві ОСОБА_1 від 29.08.2019 та не винесення будь-якого рішення Леляцької сільської ради по проекту рішення про затвердження технічної документації із землеустрою та встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право сервітутів, та укладання договору сервітутного користування щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0082, загальною площею 0,0178 га; зобов`язано Леляцьку сільську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.08.2019 про затвердження технічної документації із землеустрою та встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітутів так укладення договору сервітутного користування по Леляцькій сільській раді в с. Мала Жмеринка в межах населеного пункту щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:0082, загальною площею 0,0178 га, та прийняти рішення за результатами розгляду заяви, в решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Жмеринської міської ради від 22.11.2019 №916, утворено на території Жмеринської міської об`єднаної територіальної громади Леляцький старостинський округ з центром в с. Леляки, до складу якого входять території сіл: Подільське, Тартак, Леляки, Мала Жмеринка Жмеринського району Вінницької області.

Рішенням Жмеринської міської ради Вінницької області від 27.02.2020 №1033 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та встановлено особистий сервітут земельної ділянки у межах допустимого функціонального використання ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 , площею 0,0178 га, кадастровий номер :01:003:0082, у тому числі 0,0178 га під ріллею, за рахунок земель комунальної власності для права проходу та проїзду на велосипеді на умовах безоплатного земельного сервітуту, строком на 5 років.

Відповідно до статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК, п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Положеннями статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

З аналізу наведених правових норм слідує, що обов`язковою умовою настання цивільної відповідальності за спричинення особі моральної шкоди законом визначено неправомірність дій та наявність вини особи, яка її завдала.

Незаконними є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вказаних осіб. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути доведена.

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, із послідуючими змінами. Так, у пункті 2 цієї постанови роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Отже, вирішуючи питання щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки є доведеним факт бездіяльності Леляцької сільської ради, чим заподіяно позивачу моральну шкоду.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, місцевий суд врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивач, застосував закон, що регулює дані правовідносини і виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, а відтак доводи скаржника про невідповідність рішення місцевого суду вимогам закону є безпідставними.

Також колегія суддів вважає недоведеними та такими, що не заслуговують на увагу доводи скаржника щодо суттєвого погіршення стану здоров`я позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, в результаті чого остання довгий час лікувалася, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, надані позивачем на підтвердження наведених обставин такі докази як: копія огляду лікаря невропатолога, направлення на консультації до лікаря-спеціаліста, талон зворотнього зв`язку (а.с. 18-20), фіскальні чеки на придбання медичних та лікарських засобів (а.с. 19-22) є неналежними доказами та не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не доводять причинно-наслідкового зв`язку цих обставин безпосередньо із діями або бездіяльністю саме відповідача у справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що поруч із земельною ділянкою позивача протягом півроку здійснювалось забруднення території, зокрема, виливались нечистоти, внаслідок чого ОСОБА_1 було спричинено моральну шкоду, то дані доводи не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини є недоведеними і взагалі не стосуються предмету спору.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Крім того, 17 грудня 2020 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про постановлення, в межах розгляду апеляційної скарги, окремої ухвали суду щодо діяльності Леляцької сільської ради в межах даної судової справи, однак вказана заява не підлягає до задоволення, оскільки оцінка діяльності відповідача у відповідних правовідносинах надана в рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 09.01.2020, яке набуло законної сили, а відтак підстав для винесення окремої ухвали немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідну до закону, тому судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук