Провадження № 2/161/1107/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Чигринюк В.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Шульгана Ф.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини

В С Т А Н О В И В:

26.09.2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якого зазначив, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.04.2015 року було розірвано. За час шлюбу у них з ОСОБА_3 (далі відповідач) ІНФОРМАЦІЯ_1 народився спільний син ОСОБА_4 . З моменту розірвання шлюбу їх син проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. В свою чергу, відповідач кошти на утримання сина не надає та вирішувати дане питання в позасудовому порядку відмовляється. ОСОБА_3 офіційно працевлаштована і має стабільний щомісячний дохід, однак його розмір та місце роботи останньої йому не відомі. Разом з тим, коштів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в достатній кількості у нього немає, оскільки він є особою з інвалідністю 3-ї групи, а тому його заробіток складається із пенсії та від різного роду підробітків. Враховуючи викладене, просить суд ухвалити рішення, яким стягувати ОСОБА_3 на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 25 % всіх видів її заробітку (доходу) на місяць до досягнення сином повноліття.

17.10.2020 року відповідачем ОСОБА_3 було подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини в обгрунтування якої зазначила, що за весь час перебування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у батька виключно вона витрачала свої кошти на одяг сина, придбання для нього шкільних товарів та інших побутових речей. Малолітній син з великою періодичністю перебував у неї, на що витрачалися її кошти. Разом з тим, лише після того, як ОСОБА_1 став чинити їй перешкоди в зустрічах з сином та участі у матеріальному забезпеченні, у позивача забракло коштів. Вважає, що позивач, взявши на себе клопоти по утриманню дитини, не справляється з цим обов`язком у межах для достатнього утримання та гармонійного розвитку дитини, а призначені до стягнення з неї аліменти не виправлять цієї ситуації. Вказує, що до припинення сімейних стосунків з позивачем (кінець 2013 року), з 2008 року вони із дитиною проживали разом. Ще до розлучення, у березні 2014 року, вона з сином переїхали проживати окремо від ОСОБА_1 в орендований будинок, де проживали до лютого 2015 року. З лютого 2015 року по жовтень 2015 року, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, вона із сином орендували кімнату, проте, сину не подобалися умови проживання поряд з іншими людьми. Малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував дитячий садочок № 30 та готувався до школи. Кожного літа, з червня по серпень син перебував у матері позивача (свекрухи) в с. Острів Демидівського р-ну Рівненської обл. За час проживання сина з нею, ОСОБА_1 жодним чином матеріально їм не допомагав, участі у вихованні дитини не брав, обмежуючись лише тим, що дитина проводила літо у його батьків. У червні 2015 року їй було поставлено складний діагноз аденома лівого головного бронху з підозрою на онкологічне захворювання. З 14.07.2015 року по 11.08.2015 року вона лікувалася у м. Київ, що позбавило її можливості належно доглядати та утримувати дитину. Всі кошти її родини було направлені на боротьбу з хворобою. ОСОБА_6 чоловік жодної участі, моральної або майнової у її видужанні не приймав. В зв`язку із затяжним характером її хвороби, тимчасовою непрацездатністю, відсутністю реальних фінансових можливостей знімати достойне житло, яке б задовольняло потреби дитини, їх спільний із ОСОБА_1 син був вимушений проживати в останнього. В подальшому, з кінця 2015 по 2017 рік, вона ретельно та наполегливо боролося з хворобою та її рецидивами, що віднімало багато часу та коштів, а тому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишався проживати з батьком. Проте, її зв`язок з дитиною не втрачався. Надалі, одужавши, вона вийшла на роботу, оселилася у орендованій квартирі та дитина почала провідувати її, залишатися ночувати. В свою чергу, позивач категорично заперечував щодо таких зустрічей, забирав у дитини мобільний телефон, міняв його номери, іншим чином перешкоджав нормальним стосункам матері з дитиною. Користуючись тим, що у помешканні позивача є важливі для підлітка електронні пристрої, зокрема ноутбук, його книжки та шкільні підручники, батько шантажував сина забороною користуватися електронними пристроями, телефоном та всіляко підбурював дитину проти мене. Як зазначає сам ОСОБА_1 у своєму позові, він не має постійної офіційної роботи, живе лише на пенсію та мінливі підробітки, що становить нестабільне середовище для проживання дитини. Єдиним його майновим здобутком та аргументом щодо залишення сина з ним, є належна йому однокімнатна квартира. Попри зазначене, дитина однаково прихильна як до неї, так і до батька, а тому зміна її проживання не завдасть значного морального стресу. На її переконання проживання дитини разом з ОСОБА_1 не відповідає інтересам сина, таке носило тимчасовий не тривалий характер, а також було пов`язане з її хворобою та тимчасовою втратою нею та можливістю належно утримувати та доглядати сина. Враховуючи наведене, просить суд прийняти зустрічну позовну заяву, яку задовольнити та визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 18-23).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.10.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах дітей Виконавчого комітету Луцької міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини було прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів (а.с. 51-52).

18.11.2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо зустрічного позову позивач зазначив, що після розірвання шлюбу їх спільний з відповідачкою син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишися проживати разом зі ним. Впродовж всього часу з моменту розлучення ОСОБА_7 не цікавилася життям сина, не займалася його вихованням та не приймала участі у житті дитини. При цьому, відповідачка не ставила питання визначення місця проживання сина разом з нею, до того часу поки він не звернувся із позовною заявою про стягнення аліментів. Крім того, на підтвердження своїх доводів з приводу того, що ОСОБА_3 приймала участь у спілкуванні, вихованні, навчанні та матеріальному забезпеченні сина, остання будь-яких доказів не надала. Вказує, що він є власником квартири де вони разом із сином проживають та у якій в дитини є все необхідне для його всебічного та гармонійного розвитку (письмовий стіл, ліжко), а також все необхідне приладдя для навчання (ноутбук) та інші речі необхідні дитині, зокрема одяг, взуття і т.д. Разом з тим, зі змісту зустрічного позову слідує, що розмір середньомісячного заробітку відповідачки складає 4000 грн., що, з урахуванням існування в останньої необхідності орендувати житло, свідчить про відсутність у неї можливості належним чином утримувати дитину. В свою чергу, його щомісячні заробітки він неофіційного працевлаштування є стабільними. Так, подані ним докази свідчать про те, що він постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвитку; вчить з дитиною уроки; відвідує школу та спілкується з педагогами; у нього наявне власне, упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини, а тому вважає, що зустрічний позов є безпідставним та необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню (а.с. 60-64).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.12.2019 року було зобов`язано Службу у справах дітей Луцької міської ради провести обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , умов проживання ОСОБА_3 та надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини (а.с. 92).

13.10.2020 року представником Служби у справах дітей Луцької міської ради на виконання вищевказаної ухвали суду від 10.12.2019 року було подано до суду відповідний висновок «про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » № 54 від 26.02.2020 року (а.с. 163-164).

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у його позовній заяві та просив їх задовольнити у повному обсязі. Щодо задоволення зустрічного позову заперечував із викладених у відзиві підстав. Додатково зазначив, що його син вільний у виборі свого місця проживання.

Представник позивача в судовому засіданні суду пояснила, що з моменту розірвання між сторонами шлюбу малолітній ОСОБА_5 залишився на постійне проживання разом зі своїм батьком. При цьому, на той момент відповідачкою було прийнято саме таке рішення, оскільки остання його вихованням не займалася. З цього часу ОСОБА_3 участі в утриманні та вихованні дитини не приймала. Проявляти будь-яку зацікавленість відносно спільного сина ОСОБА_3 почала проявляти саме після пред`явлення даного позову. Зазначила, що відповідач працює офіційно, а тому має можливість надавати фінансову допомогу на утримання сина. В свою чергу, позивач є особою з інвалідністю 3-ї групи, а тому, крім неофіційних підробітків, останній отримує також пенсію. ОСОБА_1 інших утриманців немає. Вважає визначений розмір аліментів справедливим та обгрунтованим, а тому просить первісний позов задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного відмовити за безпідставності.

Відповідач в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві та просила визначити місце проживання їх спільного з позивачем сина разом з нею. Із наведених підстав, у задоволенні первісних позовних вимог просила відмовити. Суду пояснила, що місце проживання малолітнього сина з його батьком було визначеним за їх усною домовленістю та таке носило тимчасовий характер. Дана обставина була зумовленою її станом здоров`я, а саме: схильністю до онкологічного захворювання. Разом з тим, наразі відпала необхідність у подальшому проживання ОСОБА_8 разом із позивачем, оскільки вона повністю видужала та немає вад здоров`я. Також ствердила, що вона надавала кошти ОСОБА_1 на утримання дитини, купувала ОСОБА_4 одяг та канцелярське приладдя, проте відповідних доказів у неї немає. Зазначила, що з грудня 2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , почав ночувати за місцем її проживання, у квартирі, якою вона безоплатно користується. Син виявляє бажання жити разом з нею та на її переконання, дитині необхідно визначити постійне проживання саме разом з нею як матір`ю дитини. Вказала, що за час її окремого проживання від сина, вона постійно проявляла намір у вихованні та спілкуванні з дитиною, однак позивач протягом 2-х років чинив перешкоди. Додатково пояснила, що на момент розірвання шлюбу вона не знала про наявність у неї захворювання, а причиною самого розірвання шлюбу з позивачем стало неодноразові випадки застосування ОСОБА_1 до неї фізичного насилля.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні пояснив, що в ході розгляду даної справи було проведено обстеження умов проживання обох батьків, досліджено навчання та поведінку ОСОБА_8 та встановлено, що за час проживання малолітнього разом із батьком, у нього був чітко визначений режим життя, систематичність у навчанні та наявність дисципліни. Під час періодичного проживання разом з матір`ю у ОСОБА_4 погіршилися як навчання, так і поведінка. Причиною цього, зі слів самого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стали обставини, які відбувалися між його батьками. Під час бесіди з ОСОБА_4 у Службі у справах дітей, він зазначав, що хоче жити разом з матір`ю, проте Служба у справах дітей Луцької міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання з батьком. Висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини підтримав.

В судове засідання 08.12.2020 року представник ОСОБА_3 адвокат Кононенко І.В. не з`явилася, до початку судового засідання до канцелярії суду вії неї надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке було подано 08.12.2020 року та обгрунтоване її викликом до Луцького ВП ГУНП у Волинській області на невідкладні слідчі дії (а.с. 175-177).

За наслідками проведення 13.10.2020 року судового засідання, із відповідачкою та її представником було узгоджено дату та час наступного судового засідання, а саме 14:15 год. 10.11.2020 року, про що їх було повідомлено під особисту розписку (а.с. 168). Будь-яких заперечень чи повідомлень про неможливість явки в судове засідання стороною відповідача заявлено не було.

Проте, в судове засідання 10.11.2020 року, ані відповідач, ані її представник не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, докази поважності неявки в судове засідання суду не надали. У зв`язку з неявкою відповідача та її представника розгляд справи було відкладено на 14:15 год. 08.12.2020 року.

Про вищевказану дату та час судового засідання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Кононенко І.В. було повідомлено за допомогою телефонограми, яка була отримана останньою 10.11.2020 року (а.с. 173).

На обгрунтування свого клопотання про відкладення судового засідання 08.12.2020 року, адвокатом Кононенко І.В. було надано повістку про виклик на слідчу дію до Луцького ВП НУНП України у Волинській області, яка датована 04.12.2020 року (а.с. 176).

Наведене свідчить про ту обставину, що представник відповідача надала пріорітетність іншій справі, слідчі дії в якій призначені пізніше ніж судове засідання у даній справі.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд даної справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторони відповідача.

За наведених обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності представника відповідача, відмовивши у клопотанні останньої про відкладення судового розгляду.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, заслухавши думку малолітньої дитини, стосовно якої ставиться питання щодо визначення місця її проживання, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 12.07.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, якій рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.04.2015 року було розірвано (а.с. 4).

За час шлюбу - ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився спільний син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

У своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що між сторонами не досягнуто згоди щодо участі відповідачки в утриманні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим у них існує спір з даного приводу.

В свою чергу, предметом зустрічного позову ОСОБА_3 є визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із наведеного слідує, що задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 виключить можливість задоволення первісних позовних вимог про стягнення аліментів, а задоволення первісних вимог зустрічних.

Як встановлено судом, станом на день розгляду даної справи малолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виповнилося 11 років.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої 25.09.2019 року ОСББ «Луцьк-Світлиця», малолітній ОСОБА_9 зареєстрований та проживає разом зі своїм батьком позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

За вказаною адресою малолітній ОСОБА_9 мешкав разом з батьками, а після розірвання шлюбу між сторонами продовжував проживати разом з батьком ОСОБА_1 .

Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частиною 2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У п. 1 ст. 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року (чинна для України з 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН).

Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Так, допитана в ході розгляду справи свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що вона протягом двох років являється класним керівником ОСОБА_8 . Зазначила, що практично увесь час вихованням дитини займається його батько. У вказаний період дитина активно приймав участь в житті класу, мав багато друзів, домашні завдання виконував на належному рівні, мав гарну поведінку у школі. Навесні 2020 року, близько 2-х місяців вихованням дитини займалася мати - ОСОБА_3 , в цей час успішність та дисципліна дитини істотно погіршилася, на уроках у ОСОБА_4 часто були відсутні зошити, ручки. Також ОСОБА_4 в цей період не завжди виконував домашні завдання. Маму ОСОБА_11 вона перший раз бачила у жовтні 2019 року, і ще один раз у січні 2020 року. Більше ОСОБА_3 до школи не приходила. Натомість батько ОСОБА_4 ОСОБА_1 постійно навчанням, поведінкою дитини цікавився, допомагав сину з виконанням домашніх завдань. Потім ОСОБА_4 знову почав проживати разом із батьком і його поведінка та успішність у навчанні покращилися.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що вона є Головою ОСББ за місцем проживання ОСОБА_1 та його малолітнього сина. Вказала, що будь-яких нарікань та зауважень щодо порушення правил співжиття до позивача не виникало. Як їй відомо, останній спиртними напоями не зловживає та належно виконує свої батьківські обов`язки. У квартирі ОСОБА_1 чисто та охайно. Малолітньому ОСОБА_13 комфортно за місцем його проживання, оскільки він там виріс, у нього утворилося певне коло спілкування.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що вона була головою житлового кооперативу за місце проживання ОСОБА_1 до серпня 2018 року. Зазначила, що увесь час вихованням ОСОБА_5 , займався його батько. Будь-яких зауважень щодо неналежної поведінки останнього за місцем його проживання ані у неї, ані у сусідів не виникало.

Як вбачається з висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » № 54 від 26.02.2020 року, після розірвання шлюбу між сторонами даного спору та за їх усною домовленістю малолітній ОСОБА_5 залишився проживати з батьком за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_3 не мала власного житла, вона орендувала помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , та виписалась з квартири ОСОБА_1 .

В червні 2015 року ОСОБА_3 захворіла на важку хворобу та згідно виписки з історії хвороби № 316 Київської міської клінічної лікарні № 17, з 14.07.2015 року до 11.08.2015 року вона проходила курс стаціонарного лікування, а протягом 2016 року періодично лікувалась у Волинській обласній клінічній лікарні, що підтверджено виписками № 13081 від 02.09.2016 року та № 10297 від 07.07.2016 року. Малолітній ОСОБА_5 постійно проживав з батьком, проте матір брала участь у вихованні та матеріальному утриманні сина.

В січні 2018 року ОСОБА_3 влаштувалась на роботу, винайняла житло за адресою: АДРЕСА_3 , де є всі умови для проживання дитини, що підтверджено актом обстеження умов проживання від 17.12.2019 року. ОСОБА_4 провідував матір, іноді залишався ночувати. Зі слів ОСОБА_3 , батько заперечував щодо таких зустрічей, перешкоджав спілкуванню матері з сином. Для усунення таких перешкод в лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до служби із заявою про визначення їй способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. 20.02.2019 року виконавчим комітетом Луцької міської ради було прийнято відповідне рішення № 125-2 терміном на три місяці. Батьки дотримувались визначеного порядку зустрічей.

ОСОБА_5 постійно проживав з батьком, який займався вихованням та утриманням сина, цікавився його шкільним життям, спілкувався з вчителями ОСОБА_4 , відвідував батьківські збори. Це підтверджується інформацією ЗОШ № 17 від 19.11.2019 року, де вказано, що матір дитини ОСОБА_3 приходила до школи лише один раз в кінці жовтня 2019 року. Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 від 10.01.2020 року, за місцем, проживання за адресою: АДРЕСА_1 , для дитини облаштовано окреме місце для навчання, розвитку та відпочинку. Оскільки малолітній ОСОБА_5 перебував на утриманні батька, ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до суду про стягнення з матері аліментів на утримання сина.

В кінці листопада 2019 року ОСОБА_5 переїхав на постійне проживання до матері ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . З моменту проживання з матір`ю, через конфлікти між батьками, ОСОБА_4 став незібраним, неуважним на уроках, не виконував домашніх завдань, порушував поведінку під час занять та на перервах, що зазначено в характеристиці учня 5-А класу КЗ «Луцька ЗОШ № 17» ОСОБА_5 . За зверненням батька з дитиною працював шкільний психолог. Згідно результатів роботи, ОСОБА_4 хоче проживати в повній сім`ї, а така поведінка учня в школі є реакцією на суперечки між батьком та матір`ю.

11.02.2020 року питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. На засідання був запрошений ОСОБА_5 , який під час виступу висловив бажання проживати з матір`ю. Заслухавши обох батьків, ознайомившись з матеріалами справи, комісія рекомендувала визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи інтереси дитини та керуючись ст. 161 СК України, п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, служба у справах дітей вважає за доцільне просити суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 (а.с. 163).

Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 161-1 від 04.03.2020 року було затверджено висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » № 54 від 26.02.2020 року та як встановлено судом даний висновок ОСОБА_3 не оспорювався (а.с. 164).

В судовому засіданні також було допитано малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який пояснив суду, що протягом останнього часу він проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 . За місцем їх проживання у нього є багато друзів, з якими він проводить час. Він протягом двох років займався важкою атлетикою, раніше до секції його водив батько, з осені 2020 року він ходить до секції сам. Зазначив, що в певний період в шкільному закладі у нього погіршилася поведінка, однак наразі він виправився та будь-яких зауважень щодо його дисципліни не виникало.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

В своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

Крім того, ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

На переконання суду, за час проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїм батьком, для дитини вже склалася звична обстановка, у нього утворилося стале коло спілкування як в школі, так і за місцем проживання.

Виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, взявши до уваги висновок служби у справах дітей та пояснення самого малолітнього ОСОБА_8 , суд вважає, що у даному випадку підстави для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з його матір`ю ОСОБА_3 відсутні, проживання дитини разом з батьком ОСОБА_1 буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки батьком створені більш сприятливі умови для проживання дитини, її гармонійного розвитку.

Суд вважає, що зазначене в повній мірі відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи, і це не впливає на реалізацією матір`ю дитини права на спілкування та участь у вихованні сина.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Так, в обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та її представник як у своєму позові, так і в ході розгляду справи зазначали, що ОСОБА_1 не справляється зі своїми обов`язками по утриманню та вихованню дитини, зловживає спиртними напоями та негативно психологічно впливає на їх спільного сина.

Суд вважає, що вищевказані доводи сторони відповідача не знайшли свого об`єктивного підтвердження під судового розгляду, оскільки належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами підтверджені не були.

На підтвердження зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями та негативного впливу на їх сина, стороною відповідача було надано лист Луцького ВП ГУНП у Волинській області № 158АЗ/58/01-2019 від 29.11.2019 року (а.с. 107).

Із вищевказаного листа вбачається, що до Луцького ВП ГУНП у Волинській області двічі надходили звернення ОСОБА_3 щодо перебування її колишнього чоловіка ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, а саме:

-від 22.04.2019 року: фабула ОСОБА_3 повідомила, що її колишній чоловік перебуває в нетверезому стані, а їх спільна дитина просить щоб остання забрала її;

-від 05.11.2019 року: фабула ОСОБА_3 повідомила, що її колишній чоловік в стані алкогольного сп`яніння поводить себе неадекватно в присутності неповнолітньої дитини.

Зазначений доказ суд до уваги не приймає, оскільки під час здійснених дзвінків на службу «102» 22.04.2019 року ОСОБА_3 особисто просила не направляти працівників поліції за місцем проживання позивача та їх спільного сина ОСОБА_4 , отже працівники поліції обставини, зазначені ОСОБА_3 не пере провірили, жодне рішення з приводу зазначених дій ОСОБА_1 компетентними органами прийнято не було.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що дзвінок 05.11.2019 року був здійснений під час перебування даної справи в провадженні суду.

Зазначене свідчить про ту обставину, що факт перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння не був зафіксованим за допомогою належних та допустимих доказів, а наданий органом поліції лист лише підтверджує звернення ОСОБА_3 з відповідним повідомленням.

Крім того, сама відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що з приводу вказаних нею неправомірних дій ОСОБА_1 щодо їх малолітнього сина до Служби у справах дітей Луцької міської ради вона не зверталася.

Суд також не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_15 , допитаної в судовому засіданні, оскільки вони носять виключно інформативний характер щодо обставин життя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також їхні стосунків з дитиною. Вказані показання свідка ОСОБА_15 жодним чином не підтвердили та/чи спростували доводи сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 дійсно не справляється зі своїми обов`язками по утриманню та вихованню дитини, зловживає спиртними напоями та негативно психологічно впливає на їх спільного сина.

Надані в судовому засіданні показання свідка ОСОБА_16 суд оцінює критично, оскільки зазначені нею обставини суперечать показанням усіх інших свідків, допитаних в ході судового провадження, а також об`єктивно не узгоджуються з іншими доказами, наявними у справі.

Також, суд не приймає до уваги довідку КЗ «Луцька ЩОШ І-ІІ ступенів № 17 Луцької міської ради» № 17/01-29 від 04.02.2020 року, оскільки така лише містить інформацію щодо поведінки малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка спричинена конфліктною ситуацією, яка існує з приводу суперечок його батьків.

Вищевказана довідка освітнього закладу, на переконання суду, не містить будь-якого доказового значення для обґрунтування зустрічних позовних вимог.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, судом першочергово бере до уваги висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки не зважаючи на різноманітність наданих сторонами аргументів та доказів (характеристики позивача та відповідача, історія хвороби ОСОБА_3 ), висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » № 54 від 26.02.2020 року були враховані усі життєві обставини сторін починаючи з моменту припинення їх спільного проживання.

Отже, судом достовірно встановлено, що після розірвання шлюбу сторін, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на постійній основі залишився та на даний час залишається проживати разом зі своїм батьком позивачем ОСОБА_1 , в свою чергу, відповідач ОСОБА_3 проживає окремо.

Доказів іншого сторонами надано не було та судом в ході розгляду справи таких не здобуто.

Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є здоровою, працездатною, будь-яких інших осіб на утриманні не має.

У своєму зустрічному позові ОСОБА_3 особисто ствердила ту обставину, що наявне у неї захворювання нею було подалано повністю та будь-які вади здоров`я наразі у неї відсутні.

Згідно довідки про доходи, виданої 07.10.2019 року ФОП ОСОБА_17 , ОСОБА_3 працює на посаді продавця-консультанта у ФОП ОСОБА_17 та отримує середньомісячну заробітну плату в розмірі близько 3500 грн.

Малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здоровий, на обліку в лікарів не перебуває, самостійних доходів не має.

Вищевказані обставини сторонами не заперечувалися.

Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на її утримання.

Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Виходячи з вищенаведеного, засад розумності та справедливості, суд вважає, що позивач довів обґрунтованість своїх вимог щодо стягнення аліментів, а тому суд приходить до висновку, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягувати аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим.

Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви.

З даною позовною заявою позивач ОСОБА_1 звернувся 26.09.2019 року (а.с. 2), отже саме з зазначеної дати аліменти мають стягуватися з відповідачки на його користь.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому з відповідача слід також стягнути на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

При цьому, понесені ОСОБА_3 судові витрати, у зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог, в силу положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід залишити за нею.

На підставі ст.ст. 141, 157, 160, 180-184, 191 СК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 77-81, 141, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_3 , яка народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Рівне Рівненської області області, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 25 % всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 вересня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину у межах суми платежу за один місяць допустити до обов`язкового негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в дохід держави в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 18 грудня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська