КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі: Гаврюшенко К.О.

розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та покласти всі судові витрати на відповідача, посилаючись на незаконність даного рішення суду, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми цивільного-процесуального права.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 06 березня 1987 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

24 грудня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції, шлюб розірвано, про що було зроблено відповідний актовий запис №190 (том 1 а.с. 5 ).

Сторони мають доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( том 1, а.с. 7).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с. 8).

Згідно свідоцтва про зміну імені, 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 змінила ім`я еа " ОСОБА_1 " (том 1, а.с. 8).

08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що їх спільна з відповідачем дитина з 2013 року знаходиться на диспансерному обліку у невролога і ортопеда, з діагнозами: вегетативна-судинна дисфункція з ангіоспазмами, астеноневротичний синдром, хронічний тонзило-фарингіт, ЕБВ-інфекція, АХЛЖ, S-образний лівосторонній сколіоз грудо-поясничного відділу хребта, плоскостопість. В зв`язку з чим, дитині рекомендовано індивідуальна форма навчання, медичний контроль та постійне відвідування лікаря.

Вказувала, що вона, тобто позивачка, постійно проводить обстеження і лікування дитини. Оскільки процес лікування є тривалим, вона відповідно до рекомендацій лікарів перевела її на індивідуальну форму навчання, що в свою чергу зумовило додаткові витрати на оплату навчання.

Зазначала, що відповідач не приймає участь у витратах на дитину та просила стягнути з ОСОБА_2 понесені додаткові витрати на дитину.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що їх спільна з відповідачем дитина потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із хворобою.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим/індивідуальним, а не солідарним.

Згідно із ч. 1, 2 статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Вказане стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні особою, яка пред`явила такий позов (постанови Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №501/5060/15-ц, від 14 січня 2019 року у справі №751/4312/16-ц, у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України N 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, щодо передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. Проте, в окремих випадках, через особливі обставини (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати. Тому, розмір додаткових витрат, що стягуються, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат.

Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ст.7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що понесені позивачем витрати на оплату послуг репетиторів, в зв`язку з переведенням дитини на індивідуальну форму навчання, а також придбання лікарських (та інших) засобів, проведення досліджень (аналізів), не можливо розцінювати як особливі (виняткові) в розумінні ст.185 СК України обставини, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 Конституції України Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

За ст. 13 ЗУ «Про загальну середню освіту» (в ред. чинній на час виникнення спірних правовідносин) освітній процес у закладах загальної середньої освіти здійснюється за груповою та індивідуальною формами навчання, положення про які затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти.

Бажаючим надається право і створюються умови для прискореного закінчення школи, складання іспитів екстерном.

Під терміном «індивідуальна форма навчання», згідно із Положенням про індивідуальну форму навчання в загальноосвітніх навчальних закладах (затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України №8 від 12.01.2016 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 184/28314 від 03.02.2016 р.) розуміється спосіб організації навчальної діяльності, який регулюється певним, наперед визначеним розпорядком, забезпечується педагогічними працівниками та організовується для забезпечення права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти.

Із наведеного вбачається, що у разі прийняття батьками дитини рішення про індивідуальну форму навчання для дитини, воно забезпечується та організовується педагогічними працівниками на безкоштовній основі.

Рішення про замовлення та оплату послуг з репетиторства, приймались позивачем свідомо і самостійно, без урахування думки відповідача, про що зазначав апелянт.

Крім того, суд першої інстанції вірно відмітив, що висновки лікарів/лікарсько-консультативних комісій (т. 1, а.с. 9, 12), щодо обрання дитині індивідуальної форми навчання, носять рекомендаційний, а не обов`язковий характер.

Що стосується доданих позивачем до позову чеків/квитанцій/товарних чеків про придбання ліків та інших аптечних (і не тільки) товарів, то суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що ці документи не можуть бути належними та допустимими доказами, з огляду на відсутність на них даних про покупця (т. 1, а.с. 38-57), та що позивачем не доведено, що товари, зазначені у вказаних чеках, придбавались саме для потреб дитини.

Колегія суддів не бере до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №61-15690св18, оскільки, в цій справі позов заявлено до відповідача про стягнення аліментів, а не додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини.

В апеляційній скарзі позивачка також зазначає, що всі витрати на лікування, реабілітацію, відновлення здоров`я, були здійснені на підставі висновків лікарів та підтверджуються відповідними чеками, накладними, копіями банківських переказів.

Однак, доказів на підтвердження того, що товари, які були вказані у наданих нею чеках, були придбані саме для потреб дитини, та згідно виданих лікарських рецептів із зазначенням курсу лікування, позивачка суду не надала.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач пояснив, що навпаки, дочка не є хворою, що вона займається спортом, плаванням, що він сплачував аліменти по 2 000 грн. щомісяця, що в даний час дитина вже повнолітня, що він допомагає матеріально.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не доведено, що їх спільна з відповідачем дитина потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із хворобою, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 18 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: