Провадження № 2/263/385/2020
03 грудня 2020 року м. Маріуполь
Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Кулик С.В., при секретарі Дрюченко А.К., за участю позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача Суботіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про зобов`язання нарахування середній заробіток та індексацію заробітної плати за час затримки розрахунку, -
ВСТАНОВИВ:
До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області звернулась позивач ОСОБА_1 , з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про зобов`язання нарахування середній заробіток та індексацію заробітної плати за час затримки розрахунку. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що на підставі наказу № 15 від 22.05.2005 року позивач ОСОБА_1 , була прийнята на посаду інспектора відділу кадрів, військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі наказу №25-ос від 16.01.2017 року позивач була звільнена за власним бажанням відповідно до ст.36 КЗпП України. У зв`язку з ти, що відповідач за власним бажанням не розрахувався з позивачем в повному обсязі щодо заробітної плати, вона звернулася до суду з заявою про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату. 29 січня 2019 року рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області позовні вимоги ОСОБА_1 , до військової частини № НОМЕР_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, були задоволенні в повному обсязі. Зобов`язано військову частину № НОМЕР_1 провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 29.07.2015 року по 16.01.2017 року. 15 березня 2019 року, на підставі вищевказаного рішення суду відповідачем були виплачені кошти позивачу. Днем остаточного розрахунку позивач вважає 15 березня 2019 року коли були зараховані кошти, а не 16.01.2017 року, як того вимагають положення ст. 116 КЗпП України. Вважає, що середній заробіток необхідно стягнути з відповідача з 17 січня 2017 року по 29 березня 2019 року, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області, відповідача зобов`язано виплатити заробітну плату з 29 липня 2015 року по 16 січня 2017 року, проте вказане рішення фактично виконано 15 березня 2019 року. В порушення норм законодавства, відповідачем протиправно не було здійснено нарахування та виплату позивачу індексації заробітної плати за період з 01.09.2015 року по 16.01.2017 року та проведено несвоєчасно і неповний розрахунок при звільненні. Виходячи з цього позивач просить зобов`язати Донецький прикордонний загін Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 17.01.2015 року по 15.03.2019 року включно, без утримання податку та інших обов`язкових платежів, нарахувати та виплатити індексацію заробітної плати за період з 01.03.2015 року по 16.01.2017 року включно, без утримання податку та інших обов`язкових платежів.
Ухвалою від 30.08.2019 року відкрито позовне провадження, в порядку спрощеного позовного провадження.
В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29.01.2019 року, було задоволено вимоги позивача та підтверджено не своєчасність розрахунку при звільненні і зобов`язано Донецькій прикордонний загін провести розрахунок та виплатити позивачу заробітну плату за період з 29.07.2016 року по 16.01.2017 року. Тобто, позивач дізнався про несвоєчасний розрахунок при звільненні 29.01.2019 року, після ухвалення судового рішення. Відповідач зазначає, що Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012, роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статі 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116,117,237-1 цього кодексу слід розуміти, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору, щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен буд дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталося затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Звільнення позивача відбулося 16.01.2017 року, проте остаточний розрахунок з позивачем був проведений 14.03.2019 року у відповідності до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29.01.2019 року по справі, № 263/6965/18. Проте з п вказаним позовом позивач звернулась тільки 05.08.2020 року. Ці обставини зазначені позивачем у позові та не заперечуються сторонами у справі. Тому вважає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду із зазначеними позовними вимогами. Щодо нарахування та виплати індексації заробітної плати відповідач зазначив, що індексація заробітної плати ОСОБА_1 , проведена відповідно порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078. Вересень 2015 року є базовим місяцем для обчислення індексу споживчих цін для нарахування індексації, у зв`язку з підвищенням посадового окладу, яке призвело до зросту заробітної плати на суму вищу за суму можливої індексації. Зміна посадового окладу з 1263,00 грн. на 1467,00 грн., призвела до збільшення заробітної плати на загальну суму 534,66 грн., в тому числі: посадовий оклад 204,00 грн., доплата за підтримання постійної бойової готовності 50% посадового окладу 102,00 грн., надбавка за вислугу років 15% посадового окладу 30,60 грн., надбавка за доступ до таємності 10% посадового окладу - 20,40 грн., надбавка за складність, напруженість у роботі 10% посадового окладу - 20,40 грн., премія 41,67% - 157,26 грн. Заробітна плата за вересень - листопад 2015 року індексації не підлягає. З грудня 2015 року постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 внесено зміни до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, а саме на визначення базового місяця впливає тільки зміна посадового окладу. Тому грудень 2015 року є базовим місяцем для обчислення індексу споживчих цін для нарахування індексації, у зв`язку з підвищенням посадового окладу з 1467,00 грн. до 1614,00 грн. Заробітна плата за січень 2016 - квітень 2016 року індексації не підлягає. Травень 2016 року є базовим місяцем для обчислення індексу споживчих цін для нарахування індексації, у зв`язку з підвищенням посадового окладу з 1614,00 грн. до 1718,00 грн. Заробітна плата за червень 2016 - листопад 2016 року індексації не підлягає. Грудень 2016 року та січень 2017 року є базовими місяцем для обчислення індексу споживчих цін для нарахування індексації, у зв`язку з підвищенням посадового окладу з 1718,00 грн. до 1936,00 грн. в грудні 2016 року та з 1936,00 грн. до 2320,00 грн. в січні 2017 року. Індексація заробітної плати ОСОБА_1 проведена відповідно діючого законодавства України, заборгованості по її виплаті немає, виходячи з цього відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Представник відповідача ОСОБА_3 , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на матеріали письмового відзиву та заперечення, також зазначив, що позивачем пропущено строк на звернення з зазначеними позовними вимогами.
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до трудової книжки серія НОМЕР_2 від 11.06.2003 року, заповненої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що позивач ОСОБА_1 , була прийнята на посаду інспектора відділення кадрів у Військову частину №9937. 16.01.2017 року була звільнена на підставі п.1 ст. 36 КУпП України за угодою сторін.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
З огляду на зазначене, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь позивача, а саме нарахування середнього заробітку та індексації заробітної плати за час затримки розрахунку, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.
Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку та індексації заробітної плати за час затримки розрахунку, не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати, а є по сути елементом за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, за змістом норм чинного законодавства середнього заробітку та індексації заробітної плати за час затримки розрахунку своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток та індексація заробітної плати за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012, роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статі 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116,117,237-1 цього кодексу слід розуміти, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору, щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен буд дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталося затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Також, вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16.
Судом встановлено, що позивач була звільнена з посади 16.01.2017 року, Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.01.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, були задоволенні в повному обсязі, 14 березня 2019 року, на підставі вищевказаного рішення суду відповідачем були виплачені кошти позивачу, а 15 зараховані на її рахунок. Враховуючи той факт, що до суду позивач звернулась тільки 05.08.2019 року, тобто після спливу тримісячного строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, позивачем не заявлено при розгляді справи клопотання про поновлення строку для звернення до суду та не надано відповідних доказів поважності пропуску вищезазначеного строку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.
На підставі викладеного, керуючись, ст. 4, 47, 94, 116, 117, 233, КЗпП України, ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд ,-
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про зобов`язання нарахування середній заробіток та індексацію заробітної плати за час затримки розрахунку - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про сторони:
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), , ідентифікаційний код юридичної особи: 14321726, розташованого за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вулиця Гагаріна, будинок 150-А
Повний текст рішення виготовлений 11.12.2020 року.

Суддя С.В.Кулик