КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 грудня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 05 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики і процентів за користування позиковими коштами в розмірі 10 841 190,35 грн.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 19 лютого 2015 року між сторонами був укладений договір 2/15 про надання процентної позики, відповідно до якого позивач надав в борг відповідачу 345126,00 Доларів США, зі сплатою 14% річних від суми позики, до дня фактичного повернення позики. сторони договору домовились, що відповідач розпочне повернення позики з 05 березня 2015 року, а всю позику повинен повернути строком до 05 грудня 2020 року.

Однак з червня 2015 року відповідач припинив погашення заборгованості за договором, що є підставою вимагати повернення всієї суми позики та сплати процентів за користування позиковими коштами. З огляду на те, що відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Просив стягнути з ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості 399 959,80 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 10 841 190,35 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, яка складається з основного боргу в розмірі 330 126,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23 грудня 2016 року становить 8 677 692,036 грн., та боргу за відсотками в розмірі 69 833,80 доларів США основного боргу, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23 грудня 2016 року становить 1 835 651,26 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судового збору 6 890,00 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 ,посилається на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано, чи відбулася в дійсності передача коштів за договором позики, час та місце такої передачі, наявність можливих свідків чи написання позичальником розписки про їх отримання. Також не було перевірено, чи дозволяє фінансовий стан ОСОБА_2 надати в позику таку значну суму коштів, не встановлено дійсну правову природу цього договору, волевиявлення сторін на його укладення, правильність сприйняття ними фактичних обставин правочину, можливу наявність обману, насильства, впливу тяжкої обставини або удаваного характеру договору.

Вважає, що сам лише примірник підписаного договору позики не може свідчити про виникнення між сторонами грошового зобов`язання, оскільки відсутні докази на підтвердження дійсної передачі коштів за договором.

Просив, скасувати повністю заочне рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позикивідмовити повністю.

Справа слухалася судами різних інстанції неодноразово.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб які приймали участь у справі, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 лютого 2015 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 в борг грошові кошти, в сумі 345126,00 Доларів США, строком до 05 грудня 2020 року, підтвердженням чого є розписка підпис ОСОБА_1 про отримання вказаних грошових коштів згідно з договором № 2/15 про надання процентної позики (а. с. 5-7).

Починаючи з червня 2015 року відповідач почав порушувати свої обов`язки за договором позики та кошти не повернув.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики достовірно встановлений, за ним рахується заборгованість у визначених позивачем розмірах, а тому, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення боргу в гривневому еквіваленті, обрахованому за офіційним курсом НБУ станом на дату подання позову.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальник) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з п. 1 договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 345126,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику у визначений договором строк, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором.

Відповідно до п. 2.1 договору підписанням договору позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики в розмірі, зазначеному в п.1 договору.

Згідно п. 2.2 договору сторони свідчать про те, що належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 1050 ЦК України передбачає, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Стаття 545 ЦК України встановила, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Як вбачається, що відповідач не виконав повністю свої зобов`язання за договором процентної позики, а відтак зобов`язаний повернути позивачу суму грошових коштів у розмірі 345126,00 - 15000,00 = 330126,00 доларів США.

Крім того, відповідно до п. 3 договору позичальник зобов`язаний нараховувати та сплачувати проценти в розмірі 14% річних від суми позики, проценти нараховуються на неповернуту суму позики.

Так, враховуючи, що період прострочення повернення суми позики з червня 2015 року по листопад 2016 року (включно) становить 549 днів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 14 % річних у розмірі: 330126,00 * 14 / 100 / 365 * 549 = 69833,80 доларів США.

Борг за договором позики складається з 330126,00 доларів США основного боргу, що згідно офіційного курсу НБУ станом 23.12.2016 року становить 8677692,036 грн. та 69833,80 доларів США боргу за відсотками, що згідно офіційного курсу НБУ станом 23.12.2016 року становить 1835651,26 грн.

Колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції бере до уваги, те, що факт існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договірних правовідносин за договором позики достовірно встановлено, так як в матеріалах справи відсутні оформлені на підтвердження належного виконання позичальником своїх зобов`язань акти прийому - передачі коштів.

Окрім того, колегія суддів звертає свою увагу на те, що ОСОБА_1 порушив умови укладеного з ним договору та має непогашену заборгованість перед позивачем, що, в силу положень ст. 1048, 1049, 1050 ЦК України, є підставою для дострокового стягнення з нього частини позики, що залишилася, непогашених чергових платежів і передбачених договором процентів.

Натомість, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту передачі коштів за договором про надання процентної позики № 2/15, що, в силу положень ст. 1046 ЦК України, свідчить про його неукладеність, не грунтуються на вимогах закону.

Крім того, колегія суддів бере до уваги ту обставину що апелянт, будучи обізнаним про наявність заборгованості та про існування судових процесів , будучи належним чином повідомленим про дату місце та час судових засідання, як у суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції щодо стягнення заборгованості, жодних належних та допустимих доказів на спростування своєї позиції, контррозрахунку чи пояснень щодо протилежного ні суду першої інстанції ні колегії суддів надано не було.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Тому, доводи апеляційної скарги, апелянта не наводять жодних аргументів та не дають жодного доказу на підтвердження того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та безпідставним.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль