ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/192/20 Справа № 173/2361/18 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування", третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" про стягнення страхової виплати, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2018 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування", третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" про стягнення страхової виплати.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування", третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" про стягнення страхової виплати - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року та визнати кредитний договір №б/н від 18.03.2010 року припиненим.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до паспорту споживчого кредиту від 02.07.2018 року та акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії між позивачем та ПАТ «»Альфа-Банк» було укладено кредитний договір від 02.07.2018 року відповідно до якого позивачу видано кредитну картку № НОМЕР_1 для використання кредитної лінії у власних цілях, що підтверджується копією паспорту споживача та акцепту пропозиції.

Також між позивачем та ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» було укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків держателів кредитних платіжних карток № 248.630952630.111 від 02.07.2018 року відповідно до п. 5.2 якого в разі настання страхового випадку Відповідач відшкодовує позивачу понесені збитки, що підтверджується копією договору страхування.

04 липня 2018 року з кредитної картки «Альфа-Банк», виданої позивачу, невідомими особами було викрадено кредитні кошти у розмірі 17680 грн. Даний факт засвідчено в органах поліції. Відповідно до витягу є ЄРДР №0000659 від 05.07.2018 року встановлено, що за заявою позивача внесені відомість про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, а саме 04.07.2018 року до Верхньодніпровського ВП надійшла заява від ОСОБА_1 , про те, що 04.07.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 невстановлена особа викрала грошові кошти з банківської картки заявниці в сумі 17800 грн.

Таким чином, позивачка після зняття грошових коштів її банківської картки невідкладно звернулась до органів поліції про вчинення кримінального правопорушення.

З наданих суду документів вбачається, що позивач 09.07.2018 року звернулась до страхової компанії із заявою про відшкодування спричинених їй страхових збитків. Доказів того, що заявниця в день викрадення грошових коштів зверталась до страхової компанії чи до банку, зателефонувавши на гарячу лінію, з повідомленням про даний страховий випадок суду не надано.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Як вбачається з наданої суду копії договору страхування від 02.07.2018 року за даним договором страховиком, тобто зобов`язаною особою виплатити страхове відшкодування у випадку настання страхового випадку, є відповідач ПрАТ «СК «Альфа Страхування», страхувальником є позивач ОСОБА_1 , а вигодонабувачем є ПАТ «Альфа-Банк». Також укладеним між сторонами договором страхування передбачено перелік страхових випадків, порядок та умови страхового відшкодування.

Відповідно до п. 3.1.1. укладеного між сторонами договору встановлено, що про факт настання події, що має ознаки страхового випадку, страхувальник повинен у випадку, письмово повідомити про це страховика шляхом оформлення заяви встановленого зразку протягом двох робочих днів, з моменту, коли він дізнався про її настання - у випадку коли страхувальник знаходиться на території України.

З наданої позивачем копії письмової заяви вбачається, що вона датована 09.07.2018 року, а сам страховий випадок стався 04.07.2018 року.

05 липня 2018 року за заявою позивача були внесені відомості до ЄРДР про викрадення грошових кошті з належної позивачу кредитної карти.

Отже, позивач звернулась з письмовою заявою до ПрАТ «СК «Альфа Страхування» про страховий випадок пізніше, ніж це передбачено договором страхування.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

В наданій позивачем копії заяви не вказується про причини пропуску строку інформування страховика про настання страхового випадку.

Окрім того, у судовому засіданні суді першої інстанції позивач пояснила, що після викрадення коштів були вихідні дні і тому вона затрималась з інформуванням. Також необхідно було знайти особу, яка б надала їй правову допомогу та зібрати необхідні документи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що 05 та 06 липня 2018 року були робочими днями і позивач могла вчинити дії щодо своєчасного повідомлення страховика про настання страхового випадку.

Також, відповідно до п.4.1.12 укладеного між сторонами договору до страхових випадків не відноситься та не підлягають страховому відшкодуванню збитки, спричинені фітингом.

З довідки, наданої Верхньодніпровським ВП від 06.07.2018 року вбачається, що позивачці надійшло СМС-повідомлення, а також їй зателефонували з номеру т.НОМЕР_2 ОСОБА_2 , що її картку заблоковано та шахраї обманним шляхом дізнались скриту інформацію та зняли гроші.

Отже, дана обставина підтверджує правомірність дій відповідача, щодо відмови у виплаті страхового відшкодування, так як позивач самостійно повідомила іншим особам інформацію, що дала можливість зняти грошові кошти з належної їй кредитної карти.

Крім того, вигодонабувачем за укладеним кредитним договором є ПАТ «Альфа-Банк», тому у випадку настання страхового випадку саме Банк має право на отримання страхового відшкодування, а не страхувальник.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 є неналежним позивачем у спорі, так як банком не надана згода на виплату страхового відшкодування саме позивачу.

Відповідно до узагальнення Верховного Суду України від 19.07.2011 року «Про судову практику у справах про страхове відшкодування» зазначається, що суди повинні відмовляти у задоволенні позову про виплату страхового відшкодування вигодонабувачу, якщо потерпілий, який виступає як третя особа, на користь якої укладено договір страхування, не скористався своїм правом на отримання страхової виплати, то страхувальник не вправі вимагати від страховика виконання договору на користь третьої особи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що що випадок, який стався з позивачем відноситься до поняття фішінгу.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що в судовому засіданні суду першої інстанції не було досліджено та витребувано доказів у відповідача по справі щодо повідомлення протягом двох днів відповідача, телефонним зв`язком про настання страхового випадку, так як позивач по справі надати таких доказів не мав жодної можливості, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до частин 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 84 ЦПК України встановлено порядок витребування доказів.

Аналіз правил, закріплених в статтях 13, 81, 84 ЦПК України дає підстави зробити висновок про те, що витребування доказів здійснюється судом в разі задоволення клопотання учасника справи про витребування таких доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що в них відсутні клопотання позивача про витребування доказів.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що з точки зору дотримання позивачем критерію добросовісності використання процесуальних прав, остання на власний розсуд розпорядилась своїми процесуальними правами і визнала, що доданих до позовної заяви письмових доказів достатньо для встановлення фактичних обставин справи.

Посилання апелянта, що у судовому засіданні суду першої інстанції не досліджено, яким чином шахраями знято кошти з кредитної картки апелянта, а зроблено висновок, що апелянт сам повідомив конфіденційну інформацію для зняття коштів з картки, хоча апелянт такої інформації не надавав, а лише підтвердив шахраям останні 4 цифри кредитної картки та строк її дії, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вчинення позивачкою свідомих дій шляхом повідомлення невідомій особі 4 цифр своєї банківської картки та строк її дії було достатньо для вчинення невстановленою особою шахрайських дій.

Також, повідомлення позивачкою згаданих реквізитів невідомій особі стало причиною неможливості здійснення контролю за електронним платіжним засобом, що стало наслідком здійснення невстановленою особою зазначеної транзакції.

Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича