КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/2939/2020 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сліпченка О.І., Гуля В.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції про стягнення заборгованості по аліментам,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції про стягнення заборгованості по аліментам.

В обґрунтування свої позовних вимог зазначила, що сумісно з відповідачем має сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.03.1997 року стягнуто аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Відповідач протягом примусового виконання судового рішення допускав неповну сплату, внаслідок чого утворилась заборгованість. 22.10.2014 року виконавче провадження закрито та розмір боргу склав 36157,07 грн.. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментам у розмірі 36157,07 грн..

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 рокузадоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції про стягнення заборгованості по аліментам.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг по сплаті аліментів у розмірі 36157,07 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн..

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав, що у матеріалах справи відсутній оригінал постанови про закінчення виконавчого провадження, а наявна не засвідчена належним чином копія, тому вважає, що позивачем не доведено факту закінчення виконавчого провадження. Також, звертає увагу, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки поштовому чеку про сплату на користь позивача грошових коштів у розмірі 480,00 грн.. Зазначає, що будь-яка заборгованість може мати місце виключно у рамках постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 05.03.1997 року, тобто така заборгованість встановлена рішенням суду та підлягає стягненню виконавчою службою. Вважає, що суд першої інстанції перекладає обов`язок доказування з позивача на відповідача, оскільки у судовому рішенні прямо посилається на обов`язок відповідача щодо спростування тверджень позивача.

ОСОБА_2 та Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції відзивів на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 180, ч. 1, 3 ст. 195 СК України, ст. 81 ЦПК України, обґрунтовував свої висновки тим, що відповідач не сплачуючи суму боргу в розмірі 36157,07 грн. по аліментам, порушував права позивача, які підлягають захисту.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому Сімейного кодексу України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 9 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом.

Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до ч. 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 6).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 13.02.2004 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб розірвано 13.02.2004 року (а.с. 7).

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.03.1997 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 05.03.1997 року і до його повноліття (а.с. 9).

17.10.2014 державним виконавцем ОСОБА_4 складено розрахунок заборгованості по аліментам, відповідно до якого станом на 17.12.2014 рокузаборгованість ОСОБА_1 по аліментах становить 36157,07 грн. (а.с. 10).

22.10.2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районної управління юстиції у м. Києві Плотніковою М.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. У вказаній постанові встановлено, що 17.12.2011 року дитина досягла повноліття. Заборгованість станом на момент досягнення дитиною повноліття становить 36157,07 грн. (а.с. 8).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач на підставі своїх вимог, не спростовані відповідачем, оскільки відповідачем не надано доказів сплати аліментів в повному обсязі та відсутності у нього заборгованості за аліментами.

Доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутній оригінал постанови про закінчення виконавчого провадження, а наявна не засвідчена належним чином копія, тому вважає, що позивачем не доведено факту закінчення виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки оригінал постанови знаходиться у виконавчому провадженні, а наявність зазначеної постанови підтверджує Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки поштовому чеку про сплату на користь позивача грошових коштів у розмірі 480,00 грн., суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в даному чеку не зазначено призначення платежу та не можливо встановити, що відповідач сплачував кошти саме на виконавче провадження, а не на додаткові витрати на дитину чи її навчання.

Доводи апеляційної скарги про те, що будь-яка заборгованість може мати місце виключно у рамках постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 05.03.1997 року, тобто така заборгованість встановлена рішенням суду та підлягає стягненню виконавчою службою, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. У справі, що розглядається, відповідач оспорює розмір заборгованості визначений державним виконавцем, тобто позивач вірно звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції перекладає обов`язок доказування з позивача на відповідача, оскільки у судовому рішенні прямо посилається на обов`язок відповідача щодо спростування тверджень позивача, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на, які посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст постанови складено «28» січня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіО.І. Сліпченко В.В. Гуль