Дата документу 18.12.2020 Справа № 332/1688/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/1688/20 Головуючий у 1 інстанції Шалпегіна О.Л.
Провадження № 22-ц/807/3363/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У липні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 09.06.2011 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 3 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами» банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг. Встановлений кредитний ліміт неодноразово збільшувався та з 18.10.2017 складав 20 000 грн.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином перестав виконувати, внаслідок чого станом на 12.04.2020 утворилася заборгованість у розмірі 62 812,88 грн., з яких: 30 342,64 грн. заборгованість за тілом кредиту; 6 343,13 грн. відсотки нараховані на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України; 22 659,83 грн. пеня, а також 500 грн. штраф (фіксована частина) і 2 967,28 грн. штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, просило суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 62 812,88 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.06.2011 у загальній сумі 36 685 грн. 77 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 227 грн. 67 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог у стягненні заборгованості з неустойки (пені та штрафу) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, що за положеннями ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі у розмірі 30 342,64 грн. та відсотків нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 6 343,13 грн. позивачем не оскаржено, тому в цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 09.06.2011 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 3 400 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Протягом дії договору кредитний ліміт неодноразово збільшувався та з 18.10.2017 складав 20 000 грн.

З наданої позивачем інформації щодо руху коштів на кредитних картках, відкритих на ім`я відповідача випливає, що ОСОБА_1 з 13.06.2011 по 08.12.2017 використовував кредитні кошти та до 22.04.2019 здійснював часткове погашення заборгованості.

У зв`язку із тим, що відповідач припинив виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 12.04.2020 становить 62 812,88 грн., з яких: 30 342,64 грн. заборгованість за тілом кредиту; 6 343,13 грн. відсотки нараховані на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України; 22 659,83 грн. пеня, а також 500 грн. штраф (фіксована частина) і 2 967,28 грн. штраф (процентна складова).

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі у розмірі 30 342,64 грн. та відсотків нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 6 343,13 грн. позивачем не оскаржено, тому в цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не переглядається.

Відмовляючи у стягненні з відповідача пені у розмірі 22 659,83 грн. штрафів 500 грн. (фіксована частини) та 2967,28 грн. (процентна складова), суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Положеннями статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи (а.с. 31-56) не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09.06.2011 шляхом підписання заяви-анкети.

З цих самих підстав суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що не може вважатися частиною кредитного договору Довідка про умови кредитування (а.с. 30) через неможливість ідентифікації підпису на вказаному документі та перевірки його належності позичальникові.

Крім того, в анкеті заяві також відсутні відомості про те, що вказана Довідка є складовою Анкети-заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що сторонами не було обумовлено в письмовому вигляді відповідальність у формі неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Викладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

З урахуванням наведеного. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача пені 22 659,83 грн. та штрафів 500 грн. фіксована частина і 2 967,28 грн. процентна складова, у цій справі відсутні.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

При цьому відповідно до вимог ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст.264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже саме до повноважень суду входить оцінка наданих сторонами у справі доказів та встановлення на їх підставі фактичних обставин справи. При цьому суд вправі як погодитися з такими доказами, так і відхилити їх, навівши свої міркування з цього приводу.

У даному випадку позивач стверджує про наявність між ним та відповідачем, як позичальником, кредитних правовідносин саме на умовах, які надані банком. Однак доказів того, що саме такі умови надання банківських послуг існували в момент укладення кредитного договору та були надані для ознайомлення відповідачу позивач не довів, у зв`язку з чим відповідні позовні доводи судом були обґрунтовано відхилені.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги про те, о сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору щодо відповідальності у формі неустойки послався на підписану відповідачем довідку про умови кредитування, як невід`ємну частину спірного договору.

Однак, колегія суддів не може погодитися з доводами скаржника про те, що відповідач підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», у якій відображено умови кредитування, оскільки ця довідка не містить підпису сторін в силу чого, згідно вищенаведених вимог ст.ст.207, 1055 ЦК України, не може регламентувати правовідносини сторін кредитного договору, так як не є укладеним у письмовій формі правочином відповідного виду.

У разі, якщо фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення його прав, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав і законних інтересів судом шляхом зобов`язання відповідача виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Отже, з урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості у формі неустойки, оскільки позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідача неустойки саме в тих розмірах та порядку, що заявлені у позові.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за тілом кредиту в сумі у розмірі 30 342,64 грн. та відсотків нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 6 343,13 грн. позивачем не оскаржено, тому рішення суду першої інстанції колегією суддів не переглядалося

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного судового рішення і не впливають на правильність вирішення спору по суті та не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374,375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: