Справа № 125/2587/18
Провадження № 22-ц/801/2165/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 рокуСправа № 125/2587/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне підприємство «Охорона-Захід-Центр»,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Приватного підприємства «Охорона Захід - Центр» на рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Хитрука В.М., в залі суду,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного підприємства «Охорона-Захід-Центр» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за період затримки розрахунку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07.11.2017, на підставі наказу №12-К від 06.11.2017, позивач був прийнятий у ПП «Охорона-Захід-Центр» на посаду охоронця. Згідно наказу (розпорядження) №80-К від 09.10.2018 позивач звільнений із займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільнені позивачу не було виплачено всіх сум, належних до сплати з боку відповідача, у зв`язку з чим він просив суд стягнути на його користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4119,66 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а також судові витрати у справі.

Заочним рішенням Барського районного суду Вінницької області від 02 серпня 2019 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з приватного підприємства «Охорона-Захід-Центр» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 63 654,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку 4 199,00 грн., а всього 67 853,66 грн.

Стягнуто з приватного підприємства «Охорона-Захід-Центр» в дохід держави судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Стягнуто з приватного підприємства «Охорона-Захід-Центр» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн.

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2019 року заяву представника відповідача ПП «Охорона-Захід-Центр» про перегляд заочного рішення задоволено.

Заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 02.08.2019 в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПП «Охорона-Захід-Центр» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за період затримки розрахунку скасовано.

Справу призначено до розгляду.

06.12.2019 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, у якій останній просив стягнути з ПП «Охорона-Захід-Центр» на його користь:

- компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4 119,66 грн.;

- середній заробіток за період затримки розрахунку з 10.10.2018 по 06.12.2019 в сумі 91 155 грн.

- витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 2 952,75 грн.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з приватного підприємства «Охорона-Захід-Центр» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку з невиплати компенсації за невикористану відпустку з 10.10.2018 по 06.12.2019 у розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч) грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду обґрунтування ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника ОСОБА_1 . Проте, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум підтверджується незначним проміжком часу з моменту звільнення позивача, а саме з 09.10.2018 по час подачі позовної заяви до суду, а саме 17.12.2018.

Таким чином, враховуючи інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а саме той факт, що через постійну неявку представника відповідача у судові засідання, а також через тривалий час, який був пов`язаний із наданням запитів та отримання відповідей з боку відповідача, розгляд справи затягувався, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 10.10.2018 по 06.12.2019 у розмірі 30 000,00 грн.

Також у рішенні суду першої інстанції зазначено, що не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача суми компенсації відпустки у розмірі 4 119,66 гривень, оскільки вона виплачена ПП «Охорона-Захід-Центр» позивачу, про що свідчить платіжне доручення від 10.12.2019.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Приватне підприємство «Охорона Захід - Центр» подало апеляційну скаргу, у якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що у день звільнення позивач не працював, а після звільнення останній з вимогою про розрахунок до відповідача не звертався. У зв`язку із наведеним, прострочення виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку мало б настати з другого дня після пред`явлення позивачем відповідачу вимоги про розрахунок, а оскільки така вимога не пред`являлась, відсутнє прострочення зі сторони відповідача щодо виплати позивачу зазначеної компенсації, а отже відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку.

Також скаржником зазначено, що сума, яку стягнув суд першої інстанції з відповідача в розмірі 30 000 грн. є неспівмірною з компенсацією за невикористану відпустку 4 119,66 грн.

Таким чином, ПП «Охорона-Захід-Центр» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивачем на апеляційну скаргу надано відзив, у якому останній зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що постановлене з повним з`ясуванням обставин справи, а тому просив рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційна скарга на підставі ст. 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що 07.11.2017, на підставі наказу (розпорядження) №12-К від 06.11.2017, ОСОБА_1 був прийнятий у ПП «Охорона-Захід-Центр» на посаду охоронця.

Згідно з наказом (розпорядженням) №80-К від 09.10.2018 позивач звільнений із займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільнені, в порушення ст. 116 КЗпП України, позивачу не було виплачено всіх сум, належних до сплати з боку відповідача.

Відповідно до довідки ТОВ ПП «Охорона-Захід-Центр» №ОЗЦ00000025 від 09.10.2018 сума компенсації відпустки за 27 календарних днів становить 4 119,66 гривень.

Згідно зі ст. 47 КзпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 24 Закону Украі?ни «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника и?ому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічноі? відпустки.

Компенсація за невикористану відпустку також відноситься до сум, які мають бути виплачені працівнику при звільненні (Постанови Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 61-992св17, від 04.05.2018 у справі № 808/858/16). Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Вимога позивача про стягнення з відповідача суми компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 119,66 грн. не підлягає до задоволення, оскільки вона виплачена ПП «Охорона-Захід-Центр» позивачу, про що свідчить платіжне доручення від 10.12.2019.

Крім того, згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів та відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (порядок №100) на основі виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (абз. 3 п.2 Порядку №100).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові №761/9584/15-ц від 26.06.2019.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку з невиплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 30 000 грн., враховуючи обставини даної справи, що відповідає принципам справедливості та співмірності.

Рішення суду, зокрема в частині зменшення розміру відшкодування, позивачем не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не пред`являв вимоги про розрахунок, у зв`язку з чим у відповідача не виник обов`язок здійснити виплату звільненому працівнику, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать положенням КЗпП України.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про неспівмірність суми, що підлягає стягненню, розміру компенсації невикористаної відпустки, з огляду на те, що судом першої інстанції при визначенні розміру суми, що підлягає стягненню враховано і розмір простроченої заборгованості, і період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, та інші обставини справи.

Враховуючи наведене вище та право суду на застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, місцевий суд прийшов до вірного висновку про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 30 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Охорона Захід - Центр» залишити без задоволення, а рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук