Номер провадження: 22-ц/813/1408/20
Номер справи місцевого суду: 523/4679/16-ц
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2016 року за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2016 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 28 березня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №МL-500/037/2006, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США строком до 29 березня 2021 року зі сплатою за користування кредитом фіксованого відсотка, розмір якого складав 8,5%.

Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав належним чином та кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США були направлені на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий у банку на її ім`я.

Того ж дня, між ОСОБА_2 та банком був укладений Договір поруки №SR-500/037/2006, за умовами якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність з позичальником за виконання в повному обсязі умов кредитного договору.

На підставі того, що відповідачами не було дотримано умов кредитного договору, Позивачем на підставі п.1.9. Кредитного договору направлено вимогу про дострокове виконання зобов`язань за Кредитним договором в повному обсязі.

У зв`язку із неналежним виконанням своїх зобов`язань, станом 06 серпня 2015 року у відповідачів виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 430 522,22 грн. (із розрахунку 2 156,59 грн. за 100 дол. США), що складає: залишок заборгованості за кредитом - 17 885,93доларів США; відсотки за користування кредитом - 2 077,17 доларів США; заборгованість по штрафним санкціям - 0,00 грн..

За викладених обставин банк звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ОТП Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Справа розглядалась судами неодноразово.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно.

Відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси їх проживання та реєстрації, що були надані відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 24 січня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). (частина першою статті 530 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України)

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що 28 березня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (а. с. 33 - 44), та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір №МL-500/037/2006 з додатками до нього (далі - Кредитний договір), за яким Банк надав позичальнику в кредит грошові кошти у іноземній валюті в розмірі 30 000,00 доларів США на строк до 29 березня 2021 року зі сплатою за користування кредитом фіксованих відсотків, розмір яких становить 8,5% річних (а. с. 14-23, 27-32), з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно Графіку (а. с. 71-74).

Банк виконав свої зобов`язання вчасно, в повному обсязі й позичальник отримала кредит 29 березня 2006 року шляхом перерахування кредитних коштів в повному обсязі з кредитного рахунку (а. с. 75).

Відповідно до п. 1.9.1 кредитного договору Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором. При цьому виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги (а. с. 19).

Одночасно з метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між Банком та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір поруки №SR-500/037/2006 (далі - Договір поруки), за яким останній зобов`язався нести солідарну відповідальність у повному обсязі з позичальником (п. п. 1.1, 1.2) (а. с. 24-26).

Позичальниця ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору з повернення кредиту, сплаті відсотків. Банком на підставі п.1.9.1 Кредитного договору 31.12.2015р. були направлені позичальнику та поручителю вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, що підтверджується наявними у справі копіями досудових вимог Банку про погашення заборгованості за кредитним договором, направленими позичальнику та поручителю, про що свідчить описи вкладення в цінний лист відбиток поштового відділення (а. с. 8-13). Відомостей про отримання вказаних вимог матеріали справи не містять.

Згідно розрахунку Банку станом на 06 серпня 2015 року сума заборгованості за кредитним договором складає 19 963,10 доларів США, з яких: за кредитом - 17 885,93 доларів США; відсотки за користування кредитом - 2 077,17 доларів США. Загальна сума заборгованості, з врахуванням курсу гривні до долара США - 2 156,59 грн. за 100 доларів США, становить 430 522,22 грн..

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є недоведеним, оскільки Банк не надав доказів отримання позичальником грошових коштів, відсутні персональні дані відповідачів, дані поточного рахунку, на який перераховувалися гроші, відсутні докази згоди відповідачів щодо графіку погашення кредиту, відсутній розрахунок боргу в гривні (а. с. 60 - 61).

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.), в редакції чинної на час вирішення спору судом першої інстанції.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, наявність заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя в солідарному порядку.

Так, скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року з направленням справи на новий розгляд в апеляційному порядку, Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року по справі №523/4679/16 дійшов до наступного висновку: «у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України (в чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції) апеляційний суд не повно встановив обставини справи, що мають значення для вирішення спору, а саме: не перевірив надані банком розрахунки заборгованості за кредитним договором та не встановив межі відповідальності поручителя щодо дотримання шестимісячного строку для пред`явлення до нього позову з моменту порушення боржником умов кредитного договору; не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, та дійшов передчасних висновків про відсутність підстав для задоволення позову банку».

У статті 417 ЦПК України зазначено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказаних вище вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції від 27 лютого 2019 року, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України та частини другої статті 1054 у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Пунктом 1.9.1 кредитного договору передбачено, що Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором. При цьому виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

В застереженні до пункту 1.9.1 договору передбачено, що вимога вважається надісланою в день її направлення на адресу позичальника, що зазначена в цьому договорі. До направлення вимоги на адресу позичальника поштою прирівнюється також і її вручення позичальнику чи його представникам під розписку.

Отже, застереженням до пункту 1.9.1 до кредитного договору сторони кредитних правовідносин урегулювали питання направлення вимоги про дострокове повернення кредиту та зміни строку виконання основного зобов`язання.

У зв`язку з порушенням відповідачкою ОСОБА_1 умов кредитного договору банк на підставі пункту 1.9.1 кредитного договору 31 грудня 2015 року надіслав засобами поштового зв`язку позичальнику та поручителю вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі (а. с. 8-13). Даних про вручення вимоги банку немає.

Проте, невручення вимоги банку згідно з указаним пунктом кредитного договору свідчить про відсутність підстав для висновку про настання строку виконання основного зобов`язання, а не про неможливість Банку звернутися до суду з цим позовом за захистом порушеного права

Тому, 06 квітня 2016 року Банк обґрунтовано звернувся до суду з цим позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника та поручителя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позичальниця ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору з повернення кредиту, сплаті відсотків, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом станом на 06 серпня 2015 року в розмірі 19 963,10 доларів США, з яких: за кредитом - 17 885,93 доларів США; відсотки за користування кредитом - 2 077,17 доларів США. Загальна сума заборгованості, з врахуванням курсу гривні до долара США - 2 156,59 грн. за 100 доларів США, становить 430 522,22 грн., що з достовірністю підтверджується належним розрахунком Банку, наданому суду апеляційної інстанції (а. с. 97-100).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 не виконали взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки у сумі, строки та на умовах, що передбачені основним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором станом на 06 серпня 2015 року в розмірі 19 963,10 доларів США, з яких: за кредитом - 17 885,93 доларів США; відсотки за користування кредитом - 2 077,17 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 430 522,22 грн. (а. с. 97-100), тому права Банку порушені й підлягають захисту судом шляхом стягнення заборгованості з позичальника та поручителя в солідарному порядку.

Разом із тим вимоги Банку в частині обсягу відповідальності поручителя не відповідають обставинам справи.

Порука є видом забезпечення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов`язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов`язання, які передбачені статтею 559 ЦК України.

У п. 4.1 Договору поруки зазначено, що цей договір набуває чинності з дати його укладання та діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань у повному обсязі (пункт 4.2. Договору поруки) (а. с. 26).

Однак, у відповідності до частин 1 статті 251 та частини 1 статті 252 ЦК України умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Тому у даному випадку порука на підставі частини 4 статті 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ч. 4 ст. 559 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2012 року №6-48цс11 зазначав, що «відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

За таких обставин, порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя».

Вказаний висновок також висловлений Верховним Судом України у постановах від 21 травня 2012 року у справі за №6-68цс11, у справі за №6-48цс11 від 21 травня 2012 року, у справі №6-33цс12, від 23 травня 2012 року, у справі №6-3цс13 від 13 лютого 2013 року.

Частиною 4 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У пункті 24 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання».

Усуваючи розбіжності у застосування норм матеріального права, а саме, частини 4 статті 559 ЦК України, Верховний Суд України в постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та визнання поруки припиненою, висловив наступну правову позицію: «за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 6 листопада 2032 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно графіку платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 21 січня 2015 року) пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

В справі, яка переглядається, суди не врахували, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. Крім того, суди не з`ясували, чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах 6 місяців за кожним щомісячним платежем, та чи припинилась порука за окремими платежами.

Висновки суду про те, що кредитор реалізував своє право, передбачене статтею 1050 ЦК України, і змінив строк виконання основного зобов`язання, надіславши 17 серпня 2015 року вимогу про дострокове повернення кредиту, не ґрунтується на матеріалах справи».

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18), за наслідками розгляду якої Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року зробила правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором, повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

Аналізуючи вказані норми права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені вище обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів приймає їх до уваги и вважає, що кредитним договором передбачені щомісячні платежі в розмірі 297,88 доларів США (а. с. 101-104), позичальник порушила умови договору і не сплачувала щомісячні платежі відповідно до графіку, тому визначені в графіку дати платежів і є строком виконання основного зобов`язання у зв`язку із чим Банк повинен був протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникненням простроченої заборгованості) пред`явити вимоги до поручителя, тобто строк пред`явлення вимоги до поручителя повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

З розрахунку наданого Банком вбачається, що позичальник сплатила останній щомісячний платіж відповідно до Графіку 09 квітня 2014 року (а. с. 97-100), а з позовом Банк звернувся 06 квітня 2016 року (а. с. 2).

Відповідно до п. 3.1. Договору поруки у випадку невиконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, кредитор має право звернутись до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов`язань в повному обсязі чи в частині. Поручитель приймає на себе зобов`язання, у випадку невиконання божником боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі заявленому кредитором протягом трьох банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги кредитора (пункт 3.2. Договору поруки).

Оскільки банком пред'явлені вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини 4 статті 559 ЦК порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, тому вимоги про стягнення з поручителя коштів поза межами строку вимог про дострокове стягнення, є безпідставними.

З наявного розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 17 885, 93 долара США розрахована Банком станом на 15 квітня 2014 року (а. с. 98), сума заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 2 077,17 доларів США - на 05 серпня 2015 року (а. с. 99 зв.).

Отже, виходячи з положень, передбачених частиною 4 статті 559 ЦК України, шестимісячний строку дії поруки сплив 16 жовтня 2014 року і з цього строку порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Згідно наявного у справі розрахунку Банку сума заборгованості за відсотками за користування кредитом станом на 15 жовтня 2014 року становить 897,19 доларів США (2 077,17 доларів США - 1 179, 98 доларів США).

З урахуванням положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд апеляційної інстанції розраховує заборгованість за кредитним договором в межах вимог, заявлених Банком 06 квітня 2016 року.

Отже, стягненню солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає заборгованість за кредитним договором в розмірі 405 077, 88 гривень, які розраховані наступним чином: 17 885,93 дол. США (заборгованість за кредитом) + 897,19 дол. США (заборгованість за відсотками за користування кредитом) = 18 783,12 дол. США, що курсом НБУ станом на 06 серпня 2015 року еквівалентно 405 077,88 грн., а залишок заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 1 179,98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06 серпня 2015 року становить 25 447,33 гривень, підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_1 .

Отже, вимоги Банку є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню частково.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263 - 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 526, частини 4 статті 559 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволенні позову частково.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 6 457,8 грн. (а. с. 4), при подачі апеляційної скарги в сумі 7 103,62 грн. (а. с. 87), тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги присудженню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 561, 42 грн. у рівних частках.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2016 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43, МФО 300528, рахунок НОМЕР_3 , заборгованість за кредитним договором №МL-500/037/2006 від 28 березня 2006 року з додатками до нього станом на 06 серпня 2015 року в розмірі 405 077, 88 гривень.

Залишок заборгованості за кредитним договором №МL-500/037/2006 від 28 березня 2006 року з додатками до нього станом на 06 серпня 2015 року в розмірі 25 447,33 гривень стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43, МФО 300528, рахунок НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43, МФО 300528, рахунок НОМЕР_3 , судові витрати в сумі 13 561, 42 грн. в рівних частках.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 січня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко