Провадження № 2-з/761/1370/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Фролова І.В., розглянувши матеріали заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Введенського Денисам Олександровича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

04 грудня 2020 року до суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно , а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; Заборонити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; вчиняти дії, що стосуються зміни власника, відчуження, розпорядження, проникнення до житла, виселення мешканців, щодо квартири АДРЕСА_1

Заява вмотивована тим, що ОСОБА_1 подано до Шевченківського районного суду позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

23.11.1993р. між позивачкою та її рідним батьком був укладений Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого позивачка придбала у свого батька квартиру АДРЕСА_1 .

З моменту купівлі Квартири 23.11.1993р. позивачка постійно оплачувала всі комунальні послуги. Останній раз позивачка навідувала Квартиру в 2005 році. Після того доручила догляд за Квартирою своїй двоюрідній сестрі, ОСОБА_3 .

24.11.2020р. близько 16 години ОСОБА_3 отримала вхідний дзвінок на мобільний під час якого дізналася, що невідомі люди вирубують замки на вхідних дверях квартири. ОСОБА_3 викликала поліцію та прибула на місце події, де застала 2-х осіб, які пред`явили довіреність працівникам поліції, що прибули на виклик. Також на місці був присутній майстер, який зламав верхній замок та намагався зламати нижній. Особи, які діяли на підставі довіреності назвали себе представниками нового власника, ОСОБА_2 .

Після складання протоколу представники ОСОБА_2 покинули місце події, що дало можливість ОСОБА_3 частково поновити стан зіпсованих дверей та забезпечити її доступ до Квартири.

25.11.2020р. було отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що квартира зареєстрована 02.11.2020р. державним реєстратором Рисак Оленою Олександрівною Департаменту з питань реєстрації КМДА на підставі договору купівлі-продажу №545 виданого 04.04.2011р. приватним нотаріусом КМНО Курковською Яною Леонідівною.

У своїй заяві зазначає, що особи, які намагаються захопити квартиру, посилаються на договір від 04.04.2011 року, який підписаний позивачкою.

Однак на спростування наведеного зазначає, що позивачка з 2005 року не була в Україні. Закордонний паспорт типу НОМЕР_2 був виданий 06.08.1997р. і діяв до 05.08.2007р., а тому у позивачки немає документу, який дає можливість в`їхати на територію України. Підпис позивачки на договорі від 04.04.2011р. на переконання представника позивачки є підробленим, що може бути встановлено експертом, а також згідно матеріалів прикордонних служб про перетин кордону.

Також у своїй заяві про забезпечення позову представник зауважує щодо наявності оголошень про продаж спірної квартири на сайті «OLX».

Отже, оскільки нерухоме майно належить ОСОБА_1 , а предметом позову є визнання правочину недійсним, позивач звернулася до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, оскільки вважає, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист порушених чи оспорюваних прав позивача у разі задоволення позову, так як зазначене майно буде відчужене третім особам.

Так, відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

З врахуванням наведеного, сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд прийшов до висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності у відповідності до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд дослідивши матеріали позовної заяви, заяву про забезпечення позову та надані до неї документи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу визнання правочину недійсним, а саме договір купівлі-продажу квартири, серія та номер:545,виданий 04.04.2011, видавник: ПНКМНО Курковська Я.Л., що був підставою для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з тим, наявність самого по собі позову не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

При цьому, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем недобросовісних дій без наведення відповідного обґрунтування та надання доказів на підтвердження зазначених обставин також не свідчить про необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Доказів, які підтверджують факт вжиття заходів щодо відчуження відповідачем на користь будь-якої іншої особи квартири АДРЕСА_1 матеріали справи також не містять.

З врахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. При цьому, вказані в заяві заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими вимогами.

Відтак, відповідач належним чином не обґрунтував доцільність забезпечення позову визначеними у заяві способами, а тому заява про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.149, 150, 153 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Введенського Денисам Олександровича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: