Постанова

Іменем України

18 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 303/6593/16-ц

провадження № 61-130св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна в натурі та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки у майні

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року у складі судді Камінського С. Е. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Фазикош Г. В., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати за ними приміщення 2 (кабінет) - 23,20 кв. м, приміщення 3 (кабінет) - 9,80 кв. м, приміщення 5 (вбиральня) - 1,00 кв. м, приміщення 6 (ванна) - 2,70 кв. м у нежилому приміщенні АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 приміщення 7 (кабінет) площею 15,30 кв. м та закриту лоджію, яка прилягає до приміщення 7 площею 1,60 кв. м у нежилому приміщенні № 1 за значеною адресою; залишити у спільній власності та користуванні приміщення 4 (коридор) площею 4,20 кв. м та приміщення 1 (передпокій) - 7,80 кв. м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалася на те, що їм на підставі договорів дарування від 14 грудня 2010 року та від 08 травня 2009 року відповідно, і ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 2005 року належить на праві приватної власності по 1/3 частині кожному нежитлове приміщення № 1 на АДРЕСА_2 . Загальна площа цього нежитлового приміщення становить 65,60 кв. м. ОСОБА_3 не користується належною їй часткою у майні з 24 липня 2006 року, кошти за утримання, прибирання прибудинкової території та інші комунальні послуги не платить. У зв`язку з цим просили позов задовольнити.

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила стягнути на свою користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з кожного по 183 333,00 грн компенсації вартості її частки нежитлового приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалася на те, що виділ частки із спільного майна є неможливим, вона бажає одержати від інших співвласників грошову компенсацію вартості його частки. Зазначала, що середня ринкова вартість нежитлового приміщення в місті Мукачеві становить 500,00 - 2 000,00 дол. США за один квадратний метр, що підтверджується довідкою від 30 січня 2017 року № 1, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайлд Вест» (далі - ТОВ «Вайлд Вест»). Згідно зі звітом про оцінку майна від 26 січня 2017 року, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Приват ЮР ГРУП» (далі - ТОВ «Приват ЮР ГРУП»), ринкова вартість спірного нежитлового приміщення на АДРЕСА_2 становить 1 100 000,00 грн. Вказуючи, що вартість її 1/3 частки становить 366 666,00 грн, просила стягнути на свою користь компенсацію вартості її частки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 22 лютого 2018 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 31 травня 2017 року № 10-05/17 виділити в натурі 1/3 частку з нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 технічно неможливо. У зв`язку з цим суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_3 не довела достатніми, достовірними доказами заявлені вимоги. При цьому зазначив, що довідка від 30 січня 2017 року за № 1, видана ТОВ «Вайлд Вест», не є достовірним і достатнім доказом у справі, оскільки містить інформацію станом на 2016 рік, вказує на приблизну вартість нежитлового приміщення у незрозумілій одиниці виміру; згідно зі звітом про оцінку майна, виконаного ТОВ «Приват ЮР ГРУП» 26 січня 2017 року, ринкова вартість спірного приміщення становить 1 000 100 (один мільйон сто) грн, а не 1 100 000 (один мільйон сто тисяч) грн, як це вказано у зустрічній позовній заяві; ні довідка, видана ТОВ «Вайлд Вест», ні звіт про оцінку майна, проведений ТОВ «Приват ЮР ГРУП», не є висновками експерта про оцінку майна, тому також не є достовірними, достатніми доказами у справі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Закарпатський апеляційний суд постановою від 12 листопада 2019 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року щодо вирішення зустрічного позову змінив у частині правового обґрунтування. Резолютивну частину рішення місцевого суду щодо вирішення зустрічного позову залишив без змін.

Апеляційний суд постанову мотивував тим, що питання можливості виділу частки ОСОБА_3 без урахування функціонування нотаріальної контори не досліджувалося, а ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не згодні та не спроможні сплатити відповідну грошову компенсацію ОСОБА_3 , що унеможливлює задоволення позовних вимог позивачки за зустрічним позовом. При цьому суд виходив з того, що наявність у відповідачів нерухомого майна не свідчить про спроможність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатити їй по 187 534,00 грн грошової компенсації за її частку. Твердження ОСОБА_3 , що ОСОБА_1 фактично працює, є припущенням і не підтверджене належними доказами.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У грудні 2019 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції про ненадання ОСОБА_3 належних та допустимих доказів на підтвердження вартості спірного приміщення, оскільки надана нею довідка, видана ТОВ «Вайлд Вест» 30 січня 2017 року, та звіт про оцінку майна від 26 січня 2017 року, складений ТОВ «Приват ЮР ГРУП» є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у цій справі, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування, одержаний у порядку встановленому законом, на підставі цих доказів можна встановити дійсні обставини справи та дійти висновку про наявність чи відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, суд першої інстанції безпідставно не призначив судову будівельно-технічну експертизу. Скарга містить доводи про безпідставність висновку апеляційного з приводу того, що можливість виділу частки в натурі та визначення порядку користування спірним приміщенням ставилися у залежність від функціонування нотаріальної контори та що інші варіанти поділу приміщення (зокрема, за відсутності у ньому нотаріальної контори) не розглядалися. Суд апеляційної інстанції проігнорував той факт, що у спірному приміщенні з 1996 до 2003 року знаходилась державна нотаріальна контора, а ОСОБА_6 (матір ОСОБА_1 ) була завідуючою цієї нотаріальної контори, з 2003 року до теперішнього часу (тобто 16 років) у спірному приміщенні вона здійснює приватну нотаріальну діяльність, і те, що суд апеляційної інстанції посилається на твердження відповідачів за зустрічним позовом про те, що приватний нотаріус може припинити свою діяльність, є нічим іншим, як припущенням. Також апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_3 перебуває з відповідачами за зустрічним позовом у неприязних стосунках. Помилковим є і висновок апеляційного суду про неспроможність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатити вартість грошової компенсації, оскільки у їх власності перебуває нерухоме майно. Крім того, ОСОБА_1 хоча офіційно перебуває відпустці по догляду за дитиною, однак фактично працює.

У лютому 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали відзив на касаційну скаргу, в якому просили відмовити в її задоволені, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що ці судові рішення є законними і обґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

27 січня 2020 року справа № 303/6593/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року № 2766/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та визначено колегію суддів.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що нежитлове приміщення № 1 на АДРЕСА_2 зареєстроване на праві спільної часткової власності за ОСОБА_1 - 1/3 частина на підставі договору дарування від 14 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачвського міського нотаріального округу Ковач Н. О. за № 3042; за ОСОБА_2 - 1/3 частина, на підставі договору дарування від 08 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О. М. за № 881; за ОСОБА_3 - 1/3 частина на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 2005 року, посвідченого Мукачівською державною нотаріальною конторою за № 1737.

Загальна площа приміщення № 1 за вищевказаною адресою становить 65,60 кв. м, з яких: приміщення 1 (передпокій) - 7,80 кв. м, приміщення 2 (кабінет) - 23,20 кв. м, приміщення 3 (кабінет) - 9,80 кв. м, приміщення 4 (коридор) -4,20 кв. м, приміщення 5 (вбиральня) - 1,00 кв. м, приміщення 6 (ванна) - 2,70 кв. м, приміщення 7 (кабінет) - 15,30 кв. м, лоджія - 1,60 кв. м.

Згідно зі звітом про оцінку майна від 26 січня 2017 року, складеним ТОВ «Приват ЮР ГРУП», ринкова вартість нежитлового приміщення № 1 за адресою: АДРЕСА_2 становить 1 000 100,00 грн.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 травня 2017 року № 10-05/17, яка призначалась судом першої інстанції за клопотанням ОСОБА_3 , встановлено, що технічно неможливо виділити в натурі 1/3 частину з нежитлових приміщень (нотаріальної контори) за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки неможливо здійснити реконструкцію (перепланування, переобладнання) приміщень для забезпечення відповідності реальних часток співвласників їх ідеальним часткам, в тому числі 1/3 частки ОСОБА_3 ; технічно неможливо забезпечити автономність (окремі входи) часток співвласників, в тому числі ОСОБА_3 ; визначити порядок користування вказаними нежитловими приміщеннями із збереженням функціонального призначення приміщення (нотаріальна контора) неможливо.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 10 липня 2019 року № 16-07/19, проведеної на стадії апеляційного розгляду справи, ринкова вартість спірного нежитлового на час проведення експертизи становить 1 125 204,00 грн.

Апеляційний суд також встановив, що ОСОБА_2 працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Готель «Ужгород» на посаді менеджера з туризму і перебуває у відпустці по догляду за дитиною з 15 травня 2017 року до 28 лютого 2020 року, а ОСОБА_1 з 15 грудня 2015 року обіймає посаду прокурора Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 03 жовтня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга надійшла до 08 лютого 2020 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зміст прохальної частини касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року оскаржені тільки в частині вирішення зустрічних позовних вимог , а тому переглядається лише в частині відмови у задоволенні цих вимог.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Результат аналізу зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а тому, правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи не порушить реалізація цього права прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Верховного Суду України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 дійшов висновку, що з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити таке: чи дійсно виділ належної позивачу частки в натурі є неможливим або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Змінюючи рішення місцевого суду в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні зустрічного позову про стягнення грошової компенсації вартості частки у майні, апеляційний суд усунувши процесуальні недоліки, допущені місцевим судом, правильно погодився з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні цих вимог, оскільки ОСОБА_3 не довела, а суд не встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згодні та спроможні сплатити відповідну грошову компенсацію ОСОБА_3 , що унеможливлює задоволення позовних вимог позивачки за зустрічним позовом. Сам факт наявності у відповідачів нерухомого майна не свідчить про можливість ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_3 по 187 534,00 грн грошової компенсації за її частку. Твердження ОСОБА_3 , що ОСОБА_1 фактично працює, є припущенням та не підтверджено належними доказами.

Наведені у касаційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки, і суди їх обґрунтовано спростували. З огляду на норми статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій частині) та апеляційного суду відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року в частині вирішення зустрічного позову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко