Ухвала

Іменем України

23 січня 2020 року

м. Київ

справа № 753/12661/19

провадження № 61-251ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року під головуванням судді

Лужецької О. Р. та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада

2019 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Слюсар Т. А., Волошиної В. М., у справі за заявою представникаОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної Вікторії Михайлівни, Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М., Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання права власності.

24 червня 2019 року представник позивачів ОСОБА_5 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності, оскільки невжиття таких заходів, на думку позивачів, може унеможливити реальне виконання рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року заяву представника позивачів ОСОБА_5 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М., Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання права власності - задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року - залишено без змін.

27 грудня 2019 року ОСОБА_4 , засобами поштового зв`язку, направила на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду

м. Києва від 15 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від

18 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити представнику заявника у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Крім того, в касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, мотивуючи його тим, що копію постанови апеляційного суду нею отримано лише

03 грудня 2019 року, на підтвердження чого надає копію супровідного листа Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року та витяг з сайту Укрпошти про відстеження відправлень.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до нього докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для його поновлення.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому при виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчиться, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою з`явою, позовним вимогам.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року

№ 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4).

Крім того, пунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Пунктом 10 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Судами встановлено, що 05 листопада 2010 року між ОСОБА_1 , як позичальником, та ОСОБА_4 , як позикодавцем, було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2683.

На забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення позики було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований в реєстрі за №2684.

ОСОБА_4 01 березня 2012 року звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М. із заявою про вчинення виконавчого напису.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року, виконавчий документ, на підставі якого проводилися прилюдні торги, визнаний таким, що не підлягає виконанню. Однією з підстав задоволення позовних вимог у цій справі стало те, що суд встановив, що ОСОБА_1 виконувалися обов`язки за договором позики, а сума заборгованості відображена у виконавчому написі не є безспірною.

Вказані обставини дають підстави для висновку про наявність можливості у ОСОБА_4 розпорядитися спірним майном під час судового розгляду справи, крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира є житлом родини позивачів.

Правильними є висновки суду про те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову про визнання права власності за позивачами, оскільки спір стосується майна, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_4 та є житлом родини позивачів.

Правильними є висновки судів попередніх інстанцій про наявність загрози відчуження спірного майна, яке є предметом спору у цій справі, відповідач ОСОБА_4 має реальну можливість розпорядитися спірним майном під час судового розгляду справи, і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог

Таким чином, обраний вид забезпечення позову буде співмірним із заявленими позовними вимогами, а не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання можливого судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже, відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддівТретьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за заявою представникаОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної Вікторії Михайлівни, Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська