Провадження №22-ц/812/344/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року м. Миколаїв

Справа № 485/1346/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу

за позовом

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Квєткою І.А. 22 листопада 2019 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 22 листопада 2019 року.

у с т а н о в и в:

У серпні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 14 лютого 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір відповідно до умов якого останній отримав 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору у відповідача станом на 11 липня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 31999 грн. 42 коп., яка складається, з 14829 грн. 64 коп. - заборгованості за тілом кредиту; 6788 грн. 46 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7631 грн. 35 коп. - пені за прострочене зобов`язання; 750 грн. пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи: 500 грн. (фіксована складова) та 1499 грн. 97 коп. (процентна складова).

Посилаючись на викладене, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 зазначену заборгованість.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року позов частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2012 року в розмірі 1619 грн. 55 коп. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що особливістю кредитної картки є те, що позичальнику кредитні кошти надаються у вигляді поновлювальної кредитної лінії, а тому невірним є віднімати від тіла кредиту суму сплачених коштів, не врахувавши при цьому, що відповідач користувався кредитними коштами, потім часткового погашав заборгованість і знову користувався кредитними коштами. Також апелянт посилався на те, що відповідачем не оспорювалися умови укладеного кредитного договору, а тому не можуть бути в дній справі застосовані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже справа розглядалась судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 лютого 2012 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що ОСОБА_1 згодна з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею і банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та зобов`язана виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua.

До позовної заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua.

Згідно з доданим Банком до позову розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 11 липня 2019 року становить 31999 грн. 42 коп., яка складається, з 14829 грн. 64 коп. - заборгованості за тілом кредиту; 6788 грн. 46 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7631 грн. 35 коп. - пені за прострочене зобов`язання; 750 грн. пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи: 500 грн. (фіксована складова) та 1499 грн. 97 коп. (процентна складова).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду правила частини першої статті 634 ЦК України неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У заяві позичальника від 14 лютого 2012 року відсоткова ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені та штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua, як невід`ємні частини кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказані витяги з Тарифів та з Умов та правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що зазначені документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у передбачених у цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені та штрафів за кредитним договором у розмірах, визначених Тарифами, Умовами та правилами, на які посилався позивач при поданні даного позову як на підставу своїх вимог, оскільки вони не містять підпису позичальника.

Колегія суддів не вбачає підстав для заперечення такого висновку, тому що він ґрунтується на правильно встановлених на підставі повно та всебічно досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обставинах справи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Так, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за рахунок збільшення тіла кредиту відбувалось погашення заборгованості ОСОБА_1 по процентам за користування кредитними коштами на загальну суму 19148 грн. 55 коп. та сплачено комісії на суму 850 грн. грн. 74 коп., оплату яких не передбачено договором. Проте, доказів узгодження таких дій Банку із позичальником матеріали справи не містять.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що у підписаній сторонами заяві ОСОБА_1 від 14 лютого 2012 року відсоткова ставка не зазначена та не передбачений обов`язок позичальника сплатити комісію.

За такого, встановивши, що відповідачкою на погашення процентів, нарахованих позивачем, було сплачено 19148 грн. 55 коп. та на погашення комісії на суму 850 грн. суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілу кредиту.

Посилання АТ КБ «Приватбанк», що суд першої інстанції не врахував, що особливістю кредитної картки є те, що позичальнику кредитні кошти надаються у вигляді поновлювальної кредитної лінії, а тому невірним є віднімати від тіла кредиту суму сплачених коштів, не врахувавши при цьому, що відповідач користувався кредитними коштами, потім часткового погашав заборгованість і знову користувався кредитними коштами, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо неузгодженості між сторонами умов договору щодо сплати процентів та комісії, , а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Доводи апеляційної скарги суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), а тому не можуть бути прийняті до уваги, а тому на законність та обґрунтованість рішення суду в оскарженій частині не впливають та висновків суду не спростовують.

Посилання апелянта на той факт, що відповідачем не оспорювалися умови укладеного кредитного договору, а тому не можуть бути в дній справі застосовані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, ґрунтуються на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.

За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.

При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказуванню обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.

Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі обґрунтованість розрахунків), а суд оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК.

Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.

Доводи апелянта проте, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами, а поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 14 лютого 2012 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК, позивач не заявляв.

Висновків про безпроцентні умови кредитування ОСОБА_1 мотивувальна частина судового рішення не містить. Висновок суду про доведеність лише підстав повернення тіла кредиту ґрунтується на встановлених порушеннях порядку укладення кредитних договорів як договорів приєднання.

З цих же підстав не можуть вважатись порушеними і норми європейського договірного права, на що посилається апелянт.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 367, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 30 січня 2020 року.