ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2157/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2020 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Сирбул О.Ф.

при секретарі Лаптєвої Ю.М.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Любаренко І.О.

представника відповідача Клюс В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

встановив:

У травні 2019 року позивач звернулась до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Національного музею народної архітектури та побуту України від 22.04.2019 року № 254-К «Про пропинення трудового договору ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаду начальника наукового відділу озеленення та ландшафту Національного музею народної архітектури та побуту України із 22.04.2019 року;

- стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 6216,00 грн.;

- стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що наказом Національного музею народної архітектури та побуту України від 22.04.2019 року № 254-К «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 .» звільнено ОСОБА_1 з посади начальника наукового відділу озеленення та ландшафту з 22.04.2019 року, у зв`язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Однак, позивач вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач не виконано свого обов`язку щодо пропонування позивачу іншої роботи та протягом усього строку з моменту повідомлення позивача про наступне вивільнення до моменту фактичного його звільнення, тобто відповідачем порушено порядок вивільнення працівників, встановлений ч. 2 ст.40, ч.1та 3ст. 49- 2 КЗпП України. Крім того, всупереч вимогам норм ч. 1 та 7 ст. 43 КЗпП України відповідач звільнив позивача без згоди профспілкового органу.

Зазначені обставини та протиправні дії відповідача, також тягнуть за собою вимоги позивача про поновлення її на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимогу щодо стягнення моральної шкоди позивач обгрунтувала тим, що відсутність грошових коштів позбавляє особу на належне забезпечення своєї життєдіяльності, змінює спосіб його життя, вимагає докладати додаткові зусилля для влаштування свого побуту.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.07.2019 року відкрито у справі спрощене позовне провадження з викликом сторін.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги та їх обгрунтування підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов.

Свідок ОСОБА_4 (засновник профспілки) показала суду, що скорочення позивача неправильне та суперечить трудовому законодавству, оскільки позивач є членом профспілки, а зміни до штатного розпису відповідача було внесено без погодження із профспілкою.

Суд, заслухавши позивача та представників відповідача, допитавши свідка, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Судом встановлено, щона підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 04.03.2015 року у справі №753/17097/14-ц, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника наукового відділу озеленення та ландшафту Національного музею народної архітектури та побуту України з 16.12.2013 року, що вбачається із запису у трудовій книжці позивача.

Національний музей народної архітектури та побуту України підпорядковується Міністерству культури України.

Міністерство культури України своїм наказом №858 від 28.09.2018 року "Про затвердження структури Національного музею народної архітектури та побуту України" затвердило новий штатний розпис Національного музею народної архітектури та побуту України, відповідно до якого керівництвом Національного музею народної архітектури та побуту України видано наказ №21-А від 31.01.2019 року "Про введення в дію штатного розпису НМНАПУ".

Відповідно до нового штатного розпису посада начальника наукового відділу озеленення та ландшафту, яку займала ОСОБА_1 , підлягала скороченню відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Для подальшого працевлаштування позивача та на виконання вимог ч. З ст. 49-2 КЗпП України, письмовим попередженням про скорочення від 06.02.2019 року ОСОБА_1 була повідомлена (під особистий підпис) про скорочення посади, а також відповідачем було запропоновано позивачу низку вакантних посад, серед яких була посада рівноцінна посаді позивача, а саме: посада начальника відділу з ремонту архітектурних об`єктів.

Проте, ОСОБА_1 протягом двох місяців не надала згоди на своє переведення на іншу, із запропонованих відповідачем, роботу (посаду), що стало підставою для винесення наказу від 22.04.2019 року №254-К "Про припинення трудового договору ОСОБА_1 " та звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Судом встановлено, що відповідачем перед звільненням позивача за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було вжито всіх необхідних заходів щодо подальшого працевлаштування позивача у повному обсязі та дотримано приписів ст. 5-1, ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України.

Щодо посилання позивача на відсутність згоди Первинної профспілкової організації Національного музею народної архітектури та побуту України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом, враховуються покази свідка ОСОБА_4 , яка є засновником Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки "Захист справедливості" працівників Національного музею народної архітектури та побуту України, про те, що ОСОБА_1 була членом вказаної профспілки, що також підтверджується довідкою від 30.09.2019 року за №б/н, за підписом самої ОСОБА_4 .

Разом з тим, відповідно до ч. 1, 5, 7, 9 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Стаття 43 КЗпП передбачає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника. Однак наслідки порушення правила про необхідність одержання попередньої згоди є несуттєвими. Якщо згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника до звільнення працівника не запитувалася, то вона може бути отримана пізніше. Навіть при виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, суд не вправі поновити працівника на роботі, якщо лише немає інших порушень, які дають підстави на поновлення працівника на роботі. При виявленні такого факту суд зобов`язаний відповідно до частини третьої ст. 43 КЗпП призупинити провадження у справі, зробити запит на адресу виборного органу первинної профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення і після її одержання розглянути спір по суті. Правило частини третьої ст. 43 КЗпП відповідає спеціальній нормі ст. 235 КЗпП, яка надає суду право поновити працівника на роботі тільки у разі звільненні його без законної підстави. Порушення порядку звільнення саме по собі в ст. 235 КЗпП взагалі не визнається підставою для звільнення. Отже, згода виборного органу первинної профспілкової організації є елементом підстави для звільнення. Тому її відсутність означає, що підстав для звільнення немає, а це тягне поновлення працівника на роботі. Час одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації - попередньо (до звільнення) чи потім (після звільнення) є елементом порядку звільнення, порушення якого не тягне поновлення працівника на роботі.

Власник також не позбавлений права запитати згоду виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника після його звільнення, зокрема, під час підготовки судового засідання в справі щодо поновлення на роботі звільненого працівника (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Разом з тим, суду було надано згоду на звільнення, за підписом голови Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки "Захист справедливості" працівників Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_5 , від 05.12.2019 року за №15, відповідно до якої, перевіривши матеріали звільнення ОСОБА_1 , профспілка не вбачає порушення законодавства та надає згоду за звільнення ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасувати наказу Національного музею народної архітектури та побуту України від 22.04.2019 року № 254-К «Про пропинення трудового договору ОСОБА_1 » та поновлення ОСОБА_1 на посаду начальника наукового відділу озеленення та ландшафту Національного музею народної архітектури та побуту України із 22.04.2019 року не знайшли свого обгрунтування, а тому не підлягають задоволенню.

Вимога позивача про стягнення з Національного музею народної архітектури та побуту України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 6216,00 грн. також не підлягає задоволенню, оскільки стягнення середнього заробітку, це міра відповідальності роботодавця за незаконне звільнення, яка не може бути застосована при звільненні на законний підставах.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своєї позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається.

Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`активних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника».

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано належніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення її особистого права.

Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 (справа №6-48цс13) при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України від 24.03.1998 «Про державну виконавчу службу».

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

У силу ст. 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №5 від 31.05.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Надані докази і фактичні обставини справи не дають обґрунтованих підстав вважати, що позивачу було завдано моральної шкоди, позивач не довела та не надала належні та допустимі докази заподіяння їй такої шкоди, обґрунтованості зазначеного розміру такої шкоди. Тобто, відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, що є підставою для відмови у задоволенні і даної частини вимог.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 417 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню касаційної інстанції.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані на законі та не доведені матеріалами справи, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 78-81, 133, 137, 258, 259, 264, 265, 268,280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: