ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року м. Чернівці

справа № 724/759/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Одинака О.О., Перепелюк І.Б.

секретаря Ковальчук Н.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

учасники справи

позивач ОСОБА_5

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2019 року, головуючий у першій інстанції Єфтеньєв О.Г.

встановив:

ОСОБА_5 у квітні 2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Посилалася на право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Зазначала, що онука ОСОБА_2 та правнука ОСОБА_3 не проживають у будинку АДРЕСА_1 з 2015 року без поважних причин, спільним побутом не пов`язані, взаємні права та обов`язки відсутні.

Посилалася на порушення права на отримання житлових соціальних пільг у зв`язку із реєстрацію онуки ОСОБА_2 та правнуки ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , чинення

Справа №724/759/19 Головуючий у 1 інстанції Єфтеньєв О.Г.

Провадження №22-ц/822/78/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

ОСОБА_2. та ОСОБА_3 перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном.

Просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2019 року у позові відмовлено.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити.

Посилається на порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів, недоведеності проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 та здійснення ремонтних робіт.

Зазначає, що пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про періодичне проживання у будинку АДРЕСА_1 спростовується актом обстеження матеріально-побутових умов Зарожанської сільської ради Хотинського району чернівецької області від 13 березня 2019 року №25 та актом обстеження матеріально-побутових умов Зарожанської сільської ради Хотинського району чернівецької області від 21 жовтня 2019 року №92, проживанням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_2 , який переобладнаний у жиле приміщення.

ОСОБА_5 вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушують її право власності на будинок АДРЕСА_1 , втратили право користуванні жилим приміщенням.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу просять апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Колегія судді вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.16, ч.1 ст.319, ч.2 ст.321, ч.1, 2 ст.405 ЦК України, ч.1 ст.72 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права ОСОБА_5 шляхом визнання членів сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на недоведеність непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 понад рік без поважних причин, встановлення рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на будівельні матеріали здійснення ОСОБА_2 за згодою з ОСОБА_8 реконструкцію житлового будикну літ.В, сараю літ.Г, будівництва гаражу-сараю літ.Л., літньої кухні- сараю літ.М, що знаходяться по АДРЕСА_1 , визнання права власності ОСОБА_2 на будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, які були використані в процесі реконструкції житлового будикну літ.В, сараю літ.Г, будівництва гаражу-сараю літ.Л, літньої кухні- сараю літ.М, навісу літ. К, вбиральні літ.Н, № 1-4 огорожі, криниці, замощення, вигрібної ями, право ОСОБА_2 володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Водночас судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є членами сім`ї власника ОСОБА_5 , проживають у будинку АДРЕСА_1 періодично.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно з п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз. 1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_5 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Обставинами, якими ОСОБА_5 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала не проживання онуки ОСОБА_2 та правнуки ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 з 2015 року без поважних причин, порушення права на отримання житлових соціальних пільг у зв`язку із реєстрацію онуки ОСОБА_2 та правнуки ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , чинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановлено право власності ОСОБА_5 на будинок АДРЕСА_1 .

З приєднаної до матеріалів справи довідки виконавчого комітету Зарожанської сільської ради Хотинського району чернівецької області № 289 від 13 березня 2019 року сім`я ОСОБА_5 складається з онуки - ОСОБА_2 та правнуки ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ОСОБА_5 посилалася на положення ч.1 статті 391 ЦК України у сукупності з положеннями статі 156 ЖК України та статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю.

Проте наведена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном ОСОБА_5 не заявляла.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 402 ЦК України визначено порядок встановлення сервітуту. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною першою статті 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, вказаний обсяг становить зміст сервітуту.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

За змістом статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистими сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами такого сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім`ї.

Зі змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови в сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися до будинку АДРЕСА_1 як члени сім`ї ( онука та правнука) власника ОСОБА_5 .

Тому право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користування будинком АДРЕСА_1 виникло з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України.

За таких обставин до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.2 ст.405 ЦК України.

На підставі ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Доказами про не проживання члена сім`ї можуть бути будь-які фактичні дані, зокрема документи, які підтверджують, що позивач є власником житла (договір купівлі-продажу, договір дарування, свідоцтво про право на спадщину та інші); довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб; акти обстеження умов проживання; показання свідків, які підтвердять у суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; інші докази, зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо.

За змістом ч.2 та 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, вони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю із власником будинку і є членами його сім`ї суду не надано.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відсутні у будинку АДРЕСА_1 понад один рік без поважних причин, тобто перестали бути членами сім`ї ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Сам по собі акт обстеження матеріально-побутових умов Зарожанської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 13 березня 2019 року №25, складений депутатом сільської ради Гловацьким О .Г. , сусідами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за відсутності інших доказів не дає підстав для висновку про не проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 понад один рік без поважних причин.

Так, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які приймали участь у складанні акту обстеження матеріально-побутових умов Зарожанської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 13 березня 2019 року №25 не були допитані в якості свідків.

Наведений акт обстеження матеріально-побутових умов Зарожанської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 13 березня 2019 року №25 спростовується показами свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про поживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 періодично.

Сама позивачка ОСОБА_5 в суді першої інстанції визнала, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з`являються у будинку АДРЕСА_1 , працюють на огороді.

Також позивачка ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_15 пояснили суду першої інстанції, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 приходять до будинку АДРЕСА_1 вночі.

Крім того, рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на будівельні матеріали встановлено здійснення ОСОБА_2 за згодою з ОСОБА_8 реконструкції житлового будикну літ.В, сараю літ.Г, будівництво гаражу-сараю літ.Л., літньої кухні- сараю літ.М, що знаходяться по АДРЕСА_1 , визнано право власності ОСОБА_2 на будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, які були використані в процесі реконструкції житлового будинку літ.В, сараю літ.Г, будівництва гаражу-сараю літ.Л, літньої кухні- сараю літ.М, навісу літ. К, вбиральні літ.Н, № 1-4 огорожі, криниці, замощення, вигрібної ями.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користування чужим майном на вимогу власника ОСОБА_5 , визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 26 січня 2020 року.

Головуючий Половінкіна Н. Ю

Судді Перепелюк І.Б.

Одинак О.О.