Провадження № 2/161/1155/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Федонюк С.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Скірченської сільської ради Горохівського району Волинської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначення дня звільнення

В С Т А Н О В И В:

14.11.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що відповідно до контракту № 1 від 12.12.2017 року (далі - Контракт) її було прийнято на посаду головного бухгалтера у Скірченську сільську раду Горохівського району Волинської області (далі - Скірченська с/р). 29.12.2018 року її було звільнено із займаної посади згідно п. 17 Контракту, в зв`язку із закінченням строку його дії, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Разом з тим, трудова книжка їй була виданою лише 13 травня 2019 року, а розрахунок проведено 18.06.2019 року. У зв`язку з відсутністю у ней трудової книжки, вона була позбавлена можливості працевлаштуватися на нове місце роботи та отримувати дохід, чим її та членів її сім`ї було поставлено в тяжке матеріальне становище, унеможливило забезпечення їх нормального існування, що стало наслідком виникнення у неї тяжкого психологічного стану. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2018 року по 18.06.2019 року в розмірі 95384,94 грн., моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 5000 грн., а також визначити день її звільнення із посади головного бухгалтера у Скірченської сільської ради 13.05.2019 року.

11.12.2019 року позивачкою було подано до суду заяву про відмову від частини позовних вимог, відповідно до якої вона просить суд вирішити позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та визначення дня її звільнення (а.с. 14-15).

22.01.2020 року від відповідача Скірченської сільської ради Горохівського району Волинської області на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву (відзив на позов), в якових відповідач зазначив, що позивач 29.12.2018 року - у день її звільнення з посади головного бухгалтера Скірченської сільської ради була відсутня на роботі. Заробітна плата за грудень 2018 року була виплачена ОСОБА_1 у повному обсязі. При цьому, ані в усній, ані в письмовій формі вимоги про розрахунок від позивачки не надходило, а листи із проханням з`явитися для отримання трудової книжки останньою були проігноровані. Крім того, ОСОБА_1 було пропущено тримісячний строк звернення до суду для вирішення трудового спору. Разом з тим, зважаючи на ту обставину, що позивач була звільненою у зв`язку із закінченням строку Контракту, свідомо не з`являлася для отримання трудової книжки, вважає, що будь-які правові підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди відсутні. Враховуючи викладене, в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (а.с. 29-31).

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у її позові, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог від 11.12.2019 року, просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що строк дії Контракту, на підставі якого її було прийнято на посаду головного бухгалтера Скірченської сільської ради, дійсно закінчувався 29.12.2018 року. В день звільнення фона свою трудову книжку не отримала, оскільки вирішила, що отримає її лише після фактичного здійснення з нею розрахунку при звільненні. Вказала, що при визначені розміру заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вона виходила із заробітної плати за листопад 2018 року, яка становила 20441,7 грн. (22 робочих дні) та за грудень 2018 року - 14700 грн. (20 робочих днів).

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надала суду пояснення аналогічні до викладених у письмових запереченнях. Також представник відповідача суду пояснила, що за період трудових правовідносин між Скірченською сільською радою та ОСОБА_1 , остання зловживала спиртними напоями та неодноразово знаходилася на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння. 29.12.2018 року позивачку було звільнено із посади головного бухгалтера Скірченської сільської ради на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України - в зв`язку із закінченням строку дії Контракту, за яким вона працювала. Зазначила, що у день звільнення ОСОБА_1 не було на роботі, у зв`язку з чим їй надсилалися відповідні листи. Свою трудову книжку позивачка отримала 13.05.2019 року, коли прийшла до сільської ради, фактичний повний розрахунок з нею був проведений 18.06.2019 року. В задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Скірченською сільською радою Горохівського району Волинської області в період часу з 12.12.2017 року по 29.12.2018 року. Дана обставина стверджується копією трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , в якій міститься запис від 29.12.2018 року про звільнення позивачки з посади головного бухгалтера Скірченської сільської ради, у зв`язку із закінченням строку контракту, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5).

Із виписки за банківським рахунком ОСОБА_1 слідує, що Скірченською сільською радою 18.06.2019 року було виплачено належну позивачці заробітну плату в розмірі 3593,33 грн. (а.с. 6).

Свої позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніОСОБА_1 обґрунтовує тим, що у зв`язку з затримкою із виплатою заробітної плати, Скірченська сільська рада зобов`язана виплатити їй 95384,94 грн. відповідної компенсації за період з 29.12.2017 року по 18.06.2019 року, виходячи із проведеного нею розрахунку, який долучено до матеріалів справи (а.с. 17-18).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи слідує, що позивач в якості правової підстави для пред`явлення позову зазначає ст. 117 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи те, що позивачу під час звільнення з роботи 29.12.2017 року не була у повному обсязі виплачена заробітна плата, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими.

Частинами 1 та 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як слідує із висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 910/4518/16, структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до структури заробітної плати, на них поширюється загальний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, який встановлений у ч.1 ст.233 КЗпП України та становить три місяці.

Про порушення свого права позивач дізналася 19.06.2019 року - на наступний робочий день після проведення з нею повного розрахунку при звільненні (виплати невиплаченої частини заробітної плати) внаслідок її звільнення 29.12.2018 року,

До суду з цим позовом позивач звернувся 14.11.2019 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду для вирішення трудового спору.

Клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач не заявляла. Поважних причин пропуску цього строку з матеріалів справи суд не вбачає.

Оскільки позовні вимоги по суті є обґрунтованими, однак позивач пропустила встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду для вирішення трудового спору, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з цієї підстави.

Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про визначення дня її звільнення з посади головного бухгалтера Скірченської сільської ради саме 13.05.2019 року, тобто дня видачі їй трудової книжки, суд приходить до наступного.

За приписами ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України, що визначено ст. 48 КЗпП України.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України «У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу».

Згідно п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення за № 58 від 29.07.1993 року у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення у такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 у день її звільнення із посади головного бухгалтера Скірченської сільської ради 29.12.2017 року, була відсутньою за місцем свого працевлаштування. Вказана обставина підтверджується Актом про відсутність головного бухгалтера сільської ради ОСОБА_1 на робочому місці, складеному та підписаному сільським головою, секретарем та землевпорядником Скірченської сільської ради, а також відповідним табелем обліку робочого часу працівників Скірченської сільської ради за грудень 2018 року (а.с. 36, 40).

Крім того, як вбачається із листів Скірченської сільської ради № 266/1.11/2-18 від 29.12.2018 року та № 39/1.11/2-19 від 15.02.2019 року, ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність з`явитися в сільську раду для отримання нею трудової книжки (а.с. 41-42).

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було вжито необхідних заходів щодо отримання трудової книжки позивачкою своєчасно та у передбачений законом спосіб, проте остання ним не скористалася.

Разом з тим, суд вважає за необхідне наголосити на тій обставині, що в судовому засіданні ОСОБА_1 наголосила про її обізнаність щодо необхідності в особистому отриманні нею належної їй трудової книжки в сільській раді, однак з власної ініціативи свідомо вирішила отримати свою трудову книжки лише після фактичного здійснення з нею розрахунку належних їй сум внаслідок звільнення.

Враховуючи, що вини відповідача щодо затримки видачі трудової книжки при звільненні позивачки в судовому засіданні не встановлено, в зв`язку з чим відсутні підстави для зміни дати її звільнення.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Скірченської сільської ради Горохівського району Волинської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначення дня звільнення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом було заявлено дві позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та визначення дня звільнення.

За позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачкою було сплачено 953,85 грн. судового збору (а.с. 13).

Оскільки в задоволенні вищевказаної позовної вимоги було відмовлено, сплачений судовий збір в розмірі 953,85 грн. відшкодуванню позивачці не підлягає.

Разом з тим, при зверненні ОСОБА_1 із позовною вимогою про визначення дня звільнення, останньою не було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн. за вимогу немайнового характеру, а саме за позовну вимогу про визначення дня звільнення.

У зв`язку з відмовою позивачці ОСОБА_1 в задоволенні позову, з неї на користь держави підлягає стягненню недоплачена сума судового збору в розмірі 768,40 грн.

На підставі ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП України, керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, Законом України «Про судовий збір», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Скірченської сільської ради Горохівського району Волинської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначення дня звільнення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 27 січня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська