ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21 » грудня 2020 року

м. Харків

справа № 641/5475/20

провадження № 22ц/818/5176/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2020 року в складі судді Чайка І.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 лютого 2012 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказала, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилась проживати разом із нею.

Зазначила, що відповідач надає дітям незначну фінансову допомогу, але цих коштів не вистачає. Діти знаходяться на її повному забезпеченні.

Посилалася на те, що діти відвідують розвиваючі заняття, вивчають англійську мову, мають бажання відвідувати заняття з художньої гімнастики та займатися спортивно-бальними танцями.

Вказала, що їй відомо, що ОСОБА_2 має декілька джерел доходів.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання їхніх дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 10 000,00 грн щомісяця на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення позову і до їх повноліття.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 3 000,00 грн щомісяця на кожну дитину, починаючи з 20 липня 2020 року і до повноліття дітей; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та збільшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на її користь на утримання дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 3 000,00 грн до 10 000,00 грн щомісяця на кожну дитину, починаючи з 20 липня 2020 року до досягнення дітьми повноліття.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції не врахував, що відповідач є приватним підприємцем, володіє сільськогосподарськими та фермерськими приміщеннями, має земельні паї. Протягом останнього року він придбав квартиру. Просила врахувати усі види доходів, додаткові винагороди відповідача як за місцем основної роботи, так і за сумісництвом.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

04 листопада 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він зазначив, що суд першої інстанції не врахував обсяг його доходів, а також те, що він регулярно надає дітям грошові кошти. У нього немає гаражних кооперативів. За 2019 рік його дохід склав 14800,00 грн. При цьому надав довідку з Індустріальної державної податкової інспекції Головного управління державної податкової служби у Харківській області та довідку щодо розміру його соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що сума аліментів у розмірі 3 000,00 грн на кожну дитину відповідає інтересам дітей та не суперечить вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 2012 року по 16 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися дві дочки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9-10).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилися проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10-11).

ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи з загального захворювання, що підтверджується довідкою №268 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (а. с. 22).

В суді першої інстанції відповідач позовні вимоги визнав частково, просив стягнути аліменти в розмірі 2 500,00 грн, про що свідчить його заява, яка від нього надійшла до суду першої інстанції 26 серпня 2020 року (а. с. 20).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Як вбачається з змісту статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини (далі - Конвенція ООН про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів, необхідно виходити з принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого статтею 141 СК України, а також приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини.

Відповідно до статті 80 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результат інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку з утримання дитини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень; тобто мінімальний гарантований розмір аліментів з 1 січня 2020 року не може становити менше 1109,00 гривень, з 1 липня - 1159,00 гривень, з 1 грудня - 1197,50 гривень.

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов`язку з утримання дитини не досягнуто, судова колегія вважає, що сума стягнутих з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дочок в розмірі 3000,00 грн на кожну дитину, визначена судом першої інстанції з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини, є достатньою для забезпечення належного утримання дочок та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи, однак, як батько, зобов`язаний матеріально утримувати своїх дітей, забезпечивши їх мінімально необхідними благами, які потрібні для їх життя та виховання. Врахувавши стан здоров`я відповідача, відсутність на його утриманні інших осіб, матеріальне становище сторін, а також, виходячи з необхідності забезпечення права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, суд першої інстанції стягнув аліменти у достатній для віку дочок сумі.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції позивачка не довела, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на дітей не відповідає їхнім потребам.

Доводи ОСОБА_1 щодо наявності у неї значних витрат на утримання дітей, пов`язаних з організацією їх дозвілля, навчанням, гуртками тощо, та недостатності коштів, які сплачує відповідач, судова колегія відхиляє, оскільки доказів щодо цього нею не надано.

У разі наявності потреби та доказів позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дітей, викликаних розвитком їх здібностей в порядку статті 185 СК України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що розмір стягнутих аліментів треба збільшити з тих підстав, що відповідач володіє сільськогосподарськими та фермерськими приміщеннями, має земельні паї, здає в оренду гаражні приміщення, за останній рік придбав квартиру, має дохід як від основної роботи, так й від роботи за сумісництвом, є необґрунтованими, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 дійсно має перераховані нею джерела доходу та володіє відповідними об`єктами власності. Ані матеріали справи, ані додатки до апеляційної скарги таких доказів не містять. На спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надана довідка з Індустріальної державної податкової інспекції Головного управління державної податкової служби у Харківській області та довідка щодо розміру його соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи, з яких вбачається, що його обсяг доходу, як фізичної особи - підприємця з наростаючим підсумком з початку 2019 року склав 14800,00 грн, а розмір соціальної допомоги з жовтня 2019 року по вересень 2020 року - 19 730,00 грн, що свідчить про незначний обсяг доходу відповідача.

Водночас, у разі надання доказів, які підтвердять зміну майнового стану чи стану здоров`я відповідача ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернення до суду з позовом про збільшення розміру стягуваних з нього аліментів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.