ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Каратаєвої Л.О., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року у справі за позовом комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року КП Дніпроводоканал Дніпровської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення.

Вказували, що КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надаються послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідальним квартиронаймачем є відповідач ОСОБА_1 , якому відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , по якому станом на 01 січня 2018 року обліковується заборгованість в розмірі 20 994 грн.07 коп.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просив стягнути з останнього заборгованість по оплаті за надані послуги в розмірі 20 994 грн.07 коп., інфляційні витрати в розмірі 9812 грн. 55 коп.. три відсотки річних в розмірі 1716 грн.88 коп., а всього стягнути 32 523 грн.50 коп. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2 102 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року в задоволенні позову КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на наступне: судом неналежним чином досліджено докази, а саме: платіжні доручення, які були надані відповідачем від 24 вересня 2015 року в сумі 900 грн., 21 березня 2016 року в сумі 1 000 грн., 11 вересня 2017 року в сумі 600 грн., враховані в рахунок оплати послуг водопостачання та водовідведення за більш ранній період заборгованості; відповідачем не подавалося відповідних доказів до судів першої інстанції про тимчасову відсутність одного з членів сім`ї та заяви про опломбування запірних вентилів на вводі в квартиру; відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі по АДРЕСА_2 , з рішення суду, наявного в матеріалах справи вбачається що зазначена квартира належала на праві спільної часткової власності в тому числі ОСОБА_1 .

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що комунальним підприємством «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надаються послуги з водопостачання і водовідведення за адресою АДРЕСА_1 , де зареєстрований відповідач та на ім`я якого відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , по якому, згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 01 січня 2018 року, обліковується заборгованість в розмірі 20 994 грн.07 коп., заявлена позивачем до стягнення заборгованість виникла та почала накопичуватись починаючи з листопада 2010 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з позовною заявою до суду позивач звернувся 06 квітня 2018 року, пропустивши встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги, інфляційні витрати та три відсотки річних за період до 05 квітня 2015 року включно задоволенню не підлягають.

Крім того, місцевий суд зазначив, що нарахування за надані послуги в період з квітня 2015 року по червень 2017 року включно проводились виходячи із встановлених тарифів та норм споживання, розрахованим виходячи із кількості 4-х зареєстрованих осіб, однак, згідно долученої позивачем довідки №1197 від 01 лютого 2018 року про склад сім`ї та зареєстрованих в квартирі АДРЕСА_3 , вбачається, що у вказаній квартирі значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_1 та його малолітній син.

Згідно заочного рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року у цивільній справі №203/3716/16-ц місцевим судом встановлено, що раніше в квартирі були зареєстровані колишня дружина ОСОБА_1 та двоє її малолітніх дітей, яких вказаним заочним рішенням було визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 із зняттям з реєстраційного обліку. Крім того, з вказаного рішення вбачається, що зазначена квартира належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та іншим особам.

Місцевий суд виходив також із того, що оскільки в даному випадку обов`язок по сплаті комунальних послуг покладається саме на власника/співвласників житлового приміщення та виходячи із обов`язку останніх оплачувати послуги за тарифами та нормами споживання в розмірах та порядку, встановленому законодавством, по даній справі позивач повинен був довести належними та допустимими доказами обґрунтованість пред`явлення вимог саме до відповідача ОСОБА_1 , а саме: надати докази, які б підтверджували факт належності останньому на праві власності або спільної часткової власності квартири АДРЕСА_3 в період, за який розрахована заборгованість; а також надати докази правомірності розрахунку виходячи із норм споживання, розрахованих на 4-х осіб.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.68 ЖК України, ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п.п.6,14 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, власники квартир (наймачі) - споживачі комунальних послуг зобов`язані належним чином та вчасно оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Згідно ч.1 ст.4 вказаного вище Закону, законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Пунктом 5 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ч.2 ст.32 Закону "Про житлово-комунальні послуги", розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Також, Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі Правила №630), які визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України.

Згідно п.п.17,18 Правил №630, з відповідними змінами та доповненнями, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно п.21 Правил №630 у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

За змістом ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом відповідно до вимог ч.1 ст. 611, ч.1 ст.612 ЦК України.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи наведене, зважаючи на невстановлення у вказаній квартирі засобів обліку використання холодної води; наявності у відповідача реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ; перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Позивач просить стягнути заборгованість за період з жовтня 2010 року по січень 2018 року.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності (а.с.65).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, перебіг позовної давності для звернення позивача з позовом про стягнення боргу почався відповідно до ст. 253 ЦК України з 21 листопада 2010 року, оскільки саме з цієї дати позивач довідався про несплату відповідачем вперше щомісячного платежу.

Зважаючи на те, що позов пред`явлено 06 квітня 2018 року, строк позовної давності для кожного щомісячного платежу встановлюється окремо, позивачем пропущено строк позовної давності для пред`явлення до відповідача вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами до квітня 2015 року.

Таким чином, виходячи з того, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, колегія суддів приходить до висновку про застосування позовної давності відповідно до ст.ст.257,261,267 ЦК України в частині пред`явлених вимог до квітня 2015 року.

Щодо вимог позивача за період з квітня 2015 року по січень 2018 року колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню.

Так, з розрахунку позивача вбачається, що сума основного боргу, яку відповідач просить стягнути за вказаний період складає 13 199, 56 грн.

З пояснень відповідача вбачається (а.с.64-65), що ОСОБА_1 здійснено оплати за послуги, надані позивачем, 24 вересня 2015 року 900 грн.; 21 березня 2016 року 1 000 грн.; 11 вересня 2017 року 600 грн., втім з пояснень апелянта вказані платежі зараховувалися за борги відповідача за попередні періоди.

Однак, колегія суддів не може погодитися з зарахуванням сплачених відповідачем сум за попередні періоди, оскільки із наданих споживачем квитанцій про оплату наданих послуг (а.с.66-68) видно, що оплата послуг проводилася за конкретний поточний період. Тобто вказані платежі підлягають вирахуванню з суми заборгованості 13 199, 56 грн., таким чином, сума основного боргу до стягнення складає 10 699, 56 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України встановлений індекс інфляції за весь час прострочення з квітня 2015 року по січень 2018 року складає 5 165,48 грн., а також 3% річних від простроченої суми 884,65 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення 16 749 грн. 69 коп., з яких: 10 699 грн.56 коп. - сума основного боргу; 3% річних 884 грн.65 коп.; інфляційні збитки 5 165 грн.48 коп.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі по АДРЕСА_2 , з рішення суду, наявного в матеріалах справи вбачається, що зазначена квартира належала на праві спільної часткової власності в тому числі ОСОБА_1 та звертає увагу на наступне.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 належить 7/18 частки квартири АДРЕСА_3 , відповідач не заперечував, що на момент розгляду справи є власником зазначеної частки квартири.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц (провадження №61-26462св18) та в постанові Верховного Суду у справі №703/2200/15-ц від 19 серпня 2020 року.

Тобто, у разі сплати боргу, відповідач не позбавлений права звернення до іншого співвласника з вимогою про часткове відшкодування витрачених коштів.

Щодо висновків місцевого суду про те, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки нарахування за надані послуги в період з квітня 2015 року по червень 2017 року включно проводились виходячи із встановлених тарифів та норм споживання, розрахованим виходячи із кількості 4-х зареєстрованих осіб, однак, згідно долученої позивачем довідки №1197 від 01 лютого 2018 року про склад сім`ї та зареєстрованих в квартирі АДРЕСА_3 вбачається, що у вказаній квартирі значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_1 та його малолітній син, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.7 Закону України Про житлово-комунальні послуги індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Таким чином, вказаною нормою передбачено обов`язок відповідача доводити до відома позивача, як надавача послуг, інформацію щодо зміни складу зареєстрованих осіб та власників житла, втім відповідач не звертався до позивача з зазначених підстав.

Матеріали справи не містять даних про те, коли саме інші особи, що були зареєстровані раніше у кв. АДРЕСА_3 , були зняті з реєстраційного обліку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з наступним ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2 268,57 грн. (907,43 грн. за звернення з позовною заявою та 1361,14 грн. за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради () суму заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення в розмірі 16 749 грн.69 коп., з яких: 10 699 грн.56 коп. - сума основного боргу; 3% річних 884 грн.65 коп.; інфляційні збитки 5 165 грн.48 коп.

В задоволенні інших позовних вимог комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради () судові витрати в розмірі 2 268 грн. 57 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Каратаєва Л.О.

Макаров М.О.