ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
20 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
ОСОБА_1 ,
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зменшення розміру аліментів, -
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про зменшення розміру аліментів до 1/6 частини від усіх видів доходу, яку в подальшому уточнив (а.с. 2-5, 21-23).
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.08.2016року з нього, на користь відповідачки ОСОБА_2 , стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частина з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На сьогоднішній день у позивача змінився сімейний стан від шлюбу, який укладений 25.11.2017р. між ним та ОСОБА_4 , народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його дружина знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв`язку з чим змінився і його матеріальний стан, крім того, позивач винаймає житло у м. Києві за договором оренди у розмірі 6 000 грн. щомісячно.
Просить зменшити розмір аліментів на дитину до 1/6 частини від усіх його доходів щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2019 року заявлені позовні вимоги задоволено частково /а.с. 91-93/.

Змінено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 до 1/5 частини від всіх видів заробітку (доходу) боржника щомісячно до досягнення нею повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, недоведені обставини, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права /а.с. 96-99/.

Відповідач своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК не скористалась.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_5 та на його утриманні, у відповідності до вимог ст. 84 СК України, перебуває й дружина ОСОБА_6 (до досягнення дитиною трьох років), заробітна плата позивача з 01.04.2019р. зменшилась на 5 000 грн. на місяць, що дійсно свідчить про зміну його матеріального становища.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та зменшення розміру аліментів з 1/4 до 1/5 частини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/7113/16-ц від 31.08.2016 р. позивача визнано батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти в розмірі 1/4 частини на утримання доньки, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення повноліття (а.с. 6-7).

Між позивачем та ОСОБА_6 25.11.2017р. укладено шлюб (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача народилась донька ОСОБА_5 (а.с. 8 зв.с.).

Позивач з 06.01.2016р. по 29.03.2019р. працював в ТОВ «СТАФФ Сервіс Компані» на посаді керівника відділу збуту з середньою зарплатнею на місяць після відрахувань ПДФО, ВЗ та аліментів - 37 960 грн. 49 коп. (227 762 грн. 96 коп. : 6 = 37 960 грн. 49 коп.) (а.с. 83).

Позивач з 01.04.2019 р. працює в ТОВ „Ферреро Україна на посаді менеджера та отримує заробітну плату на місяць після відрахувань ПДФО, ВЗ та аліментів - 32 222 грн. 36 коп. (64 444 грн.72 коп. : 2 = 32 222 грн. 36 коп.) (а.с. 85, 86).

Відповідно до витягу МВС України позивач має у власності автомобіль RENAULT MEGAN, 2013р. випуску, зареєстрований 25.01.2018 р. (а.с. 67).

Центральним управлінням соціального захисту населення Дніпропетровської міської ради було надано на ухвалу суду від 28.05.2019р. про витребування доказів інформацію, згідно якої ОСОБА_2 з червня 2015р. по липень 2016р. отримувала допомогу на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як одинока мати, всього у розмірі 2 245 грн.82коп. (а.с. № 77,78).

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Суд першої інстанції при зменшенні розміру частки (доходу), яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача на утримання їх спільної дитини, в першу чергу, діяв передусім в інтересах дитини, та з огляду на обов`язок батьків забезпечувати своїх дітей та дбати про їх необхідний та достатній рівень життя, а також врахував зміну матеріального стану платника аліментів.

Крім того, враховуючи той факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із матір`ю, дає суду підстави для висновку, що основне навантаження щодо виконання батьківських обов`язків, припадає саме на неї, оскільки матеріальне забезпечення дитини є лише однією із обов`язків батьків, серед інших виховання дитини, духовний, моральний та фізичний розвиток дитини, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя, тощо.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

В частині зміни розміру стягнутих аліментів з 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 50 відсотків рішення суду заявником не оскаржується, а тому колегія суддів в цій частині рішення суду не перевіряє.

Доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку щодо не застосування до даних правовідносин ч. 5 ст. 182 СК України, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки дана норма статті визначає розмір частки в залежності від кількості дітей, яка підлягає стягненню з того з батьків з яким не проживає дитина чи діти. Як вбачається з матеріалів справи, малолітня Ніколь проживає разом з позивачем.

Доводи заявника щодо хвороби дитини, яка проживає разом з ним не може впливати на визначення розміру аліментів дитини, яка не проживає разом з ним, оскільки у відповідності до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів враховуються стан здоров`я дитини на користь якої стягуються аліменти та стан здоров`я платника аліментів, а тому дані доводи колегією суддів відхиляються.

Доводи стосовно того, що суд першої інстанції не дослідив, що автомобіль, який був у власності позивача та про що зазначено в рішенні суду, та на момент винесення рішення вибув з його власності шляхом його продажу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки у відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України це є обов`язком позивача, як сторони у справі це довести та надати на підтвердження відповідні докази, а не обов`язком суду. Крім того, колегія суддів хоче зазначити, що вибуття автомобіля з власності позивача шляхом продажу не є підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки не призводить до погіршення його матеріального стану.

Щодо доводів заявника стосовно того, що судом першої інстанції не перевірено матеріальний стан відповідача, яка придбала нерухоме майно, колегія суддів відхиляє дані доводи, оскільки у відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України це є обов`язком позивача, як сторони у справі це довести та надати на підтвердження відповідні докази, а не обов`язком суду. Крім того, матеріальний стан відповідача (матері дитини на користь якої стягуються аліменти) у відповідності до ст. 182 СК України не є підставою, яка враховується при визначені розміру аліментів.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров