ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 953/23280/19-ц

провадження № 22ц/818/2969/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В. Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року в складі судді Ніколаєнко І.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що між ним та відповідачем укладено попередній договір, за яким вони зобов`язалися у майбутньому в строк до 17:00 годин 30 серпня 2019 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) на умовах, визначених у попередньому договорі.

На підтвердження своїх намірів про укладення основного договору і з метою забезпечення його укладення в момент підписання цього попереднього договору він передав відповідачу гарантійну суму в розмірі 132 500,00 грн, що еквівалентно 5000,00 доларів США. Проте, договір купівлі-продажу нерухомого майна не укладений по теперішній час.

Зазначив, що йому відомо, що відповідач розпродає своє майно з метою виїзду за кордон і небажанням віддавати кошти отримані ним в якості гарантійної оплати.

Вказав, що він намагався вирішити питання повернення коштів з серпня, але кожного разу він отримував відповідь, що грошей у нього не має.

Вважав, що не вжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення при задоволенні позову.

Просив накласти арешт на майно ОСОБА_2 , а саме на нежитлові приміщення підвалу №№ І, ІІІ, ІІІа, ІV, розташовані у житловому будинку літ. «А-5», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать йому на підставі договору купівлі-продажу № 5102-В-С, серія та номер № 142, виданий 26 лютого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., акт № 5102-В-С прийому-передачі від 09 квітня 2014 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково; вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень підвалу №№ І, ІІІ, ІІІа, ІV, розташованих у житловому будинку літ «А-5», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать йому на підставі договору купівлі-продажу № 5102-В-С, серія та номер № 142, виданий 26 лютого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., акт № 5102-В-С прийому-передачі від 09 квітня 2014 року, в іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.

Зазначила, що 27 листопада 2019 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір дарування, предметом якого є те, що ОСОБА_2 передав їй у дар нежитлові приміщення підвалу №№ І, ІІІ, ІІІа, ІV, розташовані у житловому будинку літ «А-5», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, починаючи з 27 листопада 2019 року вона є власницею вказаного майна. Вказала, що вона не є особою, яка бере участь у розгляді даної справи, таким чином оскаржувана ухвала порушує її права як власниці майна, оскільки фактично позбавляє її можливості вільно розпоряджатись майном.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

До суду апеляційної інстанції в судове засідання, яке призначено на 14 грудня 2020 року учасники справи не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином. 30 листопада 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому зазначено, що ОСОБА_1 за місцем реєстрації відсутній, про що складено довідку про причини повернення/досилання. Оскільки судову повістку надіслано на останню відому адресу позивача, вона вважається доставленою.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Справа знаходиться в провадженні суду апеляційної інстанції з квітня 2020 року та призначалася до розгляду неодноразово. Так, 15 вересня 2020 року участь у судовому засіданні приймала представниця ОСОБА_3 . У судовому засіданні в черговий раз оголошено перерву у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не отримав судову повістку. В подальшому справа неодноразово відкладалася у зв`язку з клопотаннями Опоку ОСОБА_5 про відкладення з різних причин. Виходячи з того, що процесуальний термін розгляду справи закінчився, а також того, що вирішується тільки процесуальне питання, а не спір по суті, ОСОБА_1 обізнаний про розгляд справи, клопотань на час розгляду справи від учасників справи про відкладення розгляду справи не надходило, судова колегія вважає за можливе закінчити розгляд справи за відсутністю позивача.

Матеріали оскарження ухвали надійшли до суду апеляційної інстанції 03 квітня 2020 року та цього ж дня протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 953/23280/19-ц (№ 22ц/818/2969/20) розподілено на суддю Сащенка І.С.

23 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 953/23280/19-ц (№ 22ц/818/2969/20).

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, тому необхідно заборонити відчуження нерухомого майна, яке належить особі та яку на час розгляду цієї заяви не залучено до участі у справі.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми, в якому він просив стягнути з ОСОБА_2 гарантійну суму в розмірі 123 500,00 грн відповідно до попереднього договору від 06 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та понесені судові витрати.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року відкрито провадження у справі.

06 травня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено попередній договір, за яким сторони зобов`язалися у майбутньому, в строк до 17:00 годин 30 серпня 2019 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір), на умовах, визначених цим договором. Об`єкт: нежитлові приміщення підвалу №№ І, ІІІ, ІІІа, ІV, розташовані у житловому будинку літ «А-5», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна продажу: 1 325 000,00 грн, що еквівалентна 50 000,00 доларів США за курсом продажу Національного банку України на день укладення основного договору.

На підтвердження своїх намірів про укладення основного договору і з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього попереднього договору, покупець передає продавцю гарантійну суму в розмірі 132 500,00 грн, що є еквівалентом 5000,00 доларів США. Вказана сума у разі укладення основного договору буде зарахована в рахунок належних з покупця платежів за основним договором. Вказану суму грошей ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 повністю, ще до підпису цього договору (пункт 3 цього договору).

27 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за яким дарувальник безоплатно передав, а обдаровувана прийняла в дар нежитлові приміщення підвалу №№ І, ІІІ, ІІІа, ІV загальною площею 82,0 кв м в житловому будинку літ «А-5», за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20-21, 22).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 та 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Пунктом 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Також, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що сторонами в цій справі є позивач і відповідач, а заборону відчуження накладено на майно, що належить особі, яка не є учасником справи. Доказів того, що її залучено до участі у справі, починаючи з квітня 2020 року до суду апеляційної інстанції не надано.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції про заборону відчуження нежитлових приміщень підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

При цьому, неможливо не звернути увагу на те, що забороняючи відчуження нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір, невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Разом з тим, оскаржена ухвала суду, окрім посилань на загальні норми процесуального права, не містить мотивів співмірності застосованих заходів із предметом позову, підтверджену доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного зазначеного виду забезпечення позову, підстав обмеження прав та інтересів третіх осіб.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що будуть в майбутньому перешкоджати виконання судового рішення з огляду на відсутність зареєстрованих заборон на відчуження нерухомого майна без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.