Справа № 194/1574/20
Номер провадження № 2-о/194/60/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.,

секретаря судового засідання Ніколайчук О.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

представника заінтересованої особи Мерцалової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області в окремому провадженні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 . В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що з ОСОБА_3 вони зустрічалися з 2019 року, він був у неї вдома, вони разом проводили дозвілля, виїжджали на спільний відпочинок на природу. Під час спільного проживання останній почав підіймати на неї руку, висловлюватися нецензурною лайкою, що і стало причиною розриву їх відносин, втім він все рівно не залишає її у спокої, весь час переслідує, ходить за нею в місця відпочинку, дзвонить їй по телефону, погрожує фізичною розправою. Так, 13 жовтня 2020 року о 19-30 год., перебуваючи біля магазину «Гірник» вчинив відносно неї насильство у сім`ї, висловлювався в її сторону нецензурною лайкою, за скоєне постановою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 170 грн. Під час розгляду зазначеної справи ОСОБА_3 вину свою визнав повністю. Однак, 22 листопада 2020 року ОСОБА_3 знову почав вчиняти відносно неї умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та крім того наніс їй тілесні ушкодження, що потягли тимчасову втрату працездатності. Після даної події нею 22 листопада 2020 року подано заяву до Тернівського ВП ПВП ГУНП в Дніпропетровській області про вчинене кримінальне правопорушення, по даній справі розпочато досудове розслідування та проводяться (розшукові) слідчі дії. Просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , яким встановити захід тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 терміном на 6 місяців та покласти на нього обов`язок; - заборони наближатися на відстань 100 метрів до: її місця проживання за адресою АДРЕСА_1 ; місця частого відвідування нею: дошкільного навчального закладу ясла-садок №6 «Зоряний» за адресою Дніпропетровська область м. Тернівка вул. Шахтарська 5-а, Тернівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №7 за адресою Дніпропетровська область м. Тернівка вул. Перемоги 17-а, місце її роботи шахти Тернівська ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля» за адресою Дніпропетровська область м. Тернівка вул. Харківська буд. 1; заборонити вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Заінтересована особа ОСОБА_3 надав суду відзив на заяву в якому просив відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису оскільки її заява є необґрунтованою. Так, постанова Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року встановлює лише один випадок вчинення ним психологічного насильства (висловлювання нецензурною лайкою), за яким він свою вину визнав повністю та розкаявся у вчиненому. Однак, при висловлюванні нецензурною лайкою щодо заявника сама заявник також висловлювалася щодо нього ненормативною лексикою під час суперечки. На сьогоднішній день відсутнє будь-яке рішення щодо вчинення ним неправомірних дій відносно заявниці 22 листопада 2020 року. Більше того, в той день заявниця зі своїми знайомими прийшла за адресою його проживання та вчинила відносно нього неправомірні дії, розбила вікно будинку, висловлювалася нецензурною лайкою, застосовувала фізичне насильство, у зв`язку з чим ним двічі викликалася поліція. Після подій 13 жовтня 2020 року, за які його постановою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року притягнуто до адміністративної відповідальності, заявником не зібрано належних та допустимих доказів систематичного вчинення ним стосовно неї насильства, а також доказів, які б підтверджували наявні ризики вчинення в майбутньому насильства відносно заявника.

Заявник у судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити. Також суду показала, що ОСОБА_3 її постійно переслідує, погрожує. Так, він її побив біля шахти «Тернівська», а також при свідках по АДРЕСА_2 . У неї є двоє дітей: неповнолітня дитина навчається у школі №7 в м. Тернівка, а малолітня дитина ходить до дитячого садку «Зірковий».

Представник заявника в судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені у заяві, заяву підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав. Також суду показала, що домашнє насильство підтверджується постановою суду та показами свідка.

Заінтересована особа заперечував проти задоволення заяви. Також суду показав, що він погроз на адресу заявника не висловлював, нецензурною лайкою на її адресу не висловлювався та не бив заявника. Навпаки, 22 листопада 2020 року між ним, його друзями та заявником і свідком вийшов конфлікт внаслідок якого побили його друга та його. В подальшому ним була подана заява до поліції, яка розслідується.

Представник заінтересованої особи просила відмовити у задоволенні заяви з підстав зазначених у відзиві. Також суду показала, що обмежувальний припис потрібен заявнику для того щоб в подальшому застосували відносно ОСОБА_3 запобіжний захід. Доказів на підтвердження домашнього насильства сторона заявника не надала.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 деякий час спільно проживали.

Відповідно до постанови Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки він 13 жовтня 2020 року о 19-30 год. перебуваючи біля магазину «Гірник», розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Тернівка, вул. Перемоги, вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_1 насильство в сім`ї, а саме: умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За вчинене ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 170,00 грн.

Відповідно до листа в.о. начальника Тернівського ВП ПВП ГУНП в Дніпропетровській області від 09 грудня 2020 року вбачається, що заява ОСОБА_1 від 22 листопада 2020 року про кримінальне правопорушення, а саме нанесення їй 22 листопада 2020 року тілесних ушкоджень ОСОБА_3 прийнята та зареєстрована, а відомості щодо неї внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000119 від 22 листопада 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Розпочато досудове розслідування та проводяться слідчі (розшукові) дії.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показав, що він є чоловіком рідної сестри заявника. Так, вночі 22-23 листопада 2020 року заявника викликав дільничий у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 повідомив останньому, що ОСОБА_1 розбила скло у будинку ОСОБА_3 . Він разом з нею приїхали до місця проживання ОСОБА_3 , де між ними та ОСОБА_3 і його друзями виник конфлікт. Внаслідок конфлікту друзі ОСОБА_3 почали першими битися з ними. Також, він бачив, що після того як ОСОБА_3 бився з ним, останній відійшов до ОСОБА_1 , з якою розбиралися дівчата, та став її бити ногами. Крім того, йому відомо зі слів заявника, що ОСОБА_3 постійно її переслідує, пошкодив її двері, розбив скло та обмалював паркан тещі, однак доказів що це саме він у них не має.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п.п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 24 вересня 2020 року у справі № 757/7631/19 (провадження № 61-5359св20).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.

Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Оцінюючи письмові докази, долучені заявником, вбачається, що постановою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення відносно своєї співмешканки ОСОБА_1 насильства в сім`ї, а саме: умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою.

Натомість, постанова Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року не є достатнім доказом для встановлення ОСОБА_3 обмежувального припису, оскільки ОСОБА_1 не було надано суду беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 систематичного домашнього насильства відносно неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків насильства у майбутньому.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 24 вересня 2020 року у справі № 757/7631/19 (провадження № 61-5359св20).

Слід зазначити, що, сам по собі лист в.о. начальника Тернівського ВП ПВП ГУНП в Дніпропетровській області від 09 грудня 2020 року не дає підстави вважати, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Так, за приписами ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Таким чином, отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий або прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наведене підтверджується імперативними положеннями ч. 4 ст. 214 КПК України, згідно з якою відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Отже, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 06 лютого 2020 року (справа №753/8626/19), згідно зі ст.1, частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 вказаного Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Суд вважає, що показання свідка ОСОБА_4 не підтверджують факт домашнього насильства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 , оскільки суд вбачає, що 22 листопада 2020 року між сторонами виник конфлікт у зв`язку з повідомленням ОСОБА_3 працівникам поліції про факт розбиття скла ОСОБА_1 , внаслідок якого почалася бійка між учасниками конфлікту.

Інших переконливих доказів на підтвердження систематичного домашнього насильства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 суду не надано.

Таким чином, долучені письмові докази по справі, надані пояснення сторонами по справі у судовому засіданні, та покази свідка свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, та не можуть розцінюватись судом як систематичне домашнє насильство, та не підтверджують конкретних фактів вчинення кримінальних правопорушень.

Звертаючись до суду з вказаною заявою, заявницею ОСОБА_1 не було надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 систематичного домашнього насильства відносно неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків насильства у майбутньому, при розгляді даної справи у суді першої інстанції таких доказів не здобуто.

Отже, суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справи не доведено.

Таким чином, суд співставляючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, приходить до переконання, що аргументи заявника для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 не є переконливими, тому в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису необхідно відмовити.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 13, 259, 294, 350-1, 350-2, 350-5, 350-6 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 (зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: ОСОБА_3 (зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ), про видачу обмежувального припису, відмовити.

Відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи про видачу обмежувального припису - віднести на рахунок держави.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду або через Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2020 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін