ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7951/19Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/101/20 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - адвокатів Брикса Х.І., Костишина В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 листопада 2019 року (головуючий суддя Вийванко О.М., повний текст рішення складено 18 листопада 2019 року) у цивільній справі № 607/7951/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання за ним право власності на 1/2 її частину.

Позовна заява мотивована тим, що з 18.07.1998 по 26.06.2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, від якого мають четверо дітей. За час шлюбу ними придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що відповідачка заперечує його право власності на 1/2 частину квартири, позивач просив його вимоги задовольнити.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 у травні 2006 року за позичені у його рідної сестри кошти поїхав закордон, потягом року перебування закордоном жодної матеріальної допомоги сім`ї не надавав. Загалом, протягом семи років перебування закордоном матеріально сім`ю позивач жодним чином не підтримував, посилаючись на те, що немає постійної роботи, пів року працює, а другу половину року живе на зароблені кошти, яких не достатньо, щоб допомагати сім`ї, оскільки закордоном дорога оренда житла, продукти харчування та вбрання. Перебуваючи в Україні до виїзду закордон позивач не працював, хоча є здоровим, працездатного віку. Повернувшись закордону у 2014 році ОСОБА_2 до 2017 року не працював та не міг матеріально підтримувати сім`ю. Коштів не було, навіть, щоб погасити заборгованість із комунальних платежів. Таким чином, ОСОБА_2 протягом всього подружнього життя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. Він не довів власної фінансової спроможності у придбанні спірного майна, а тому на майно не може поширюватися режим спільної сумісної власності сторін спору. Оскільки, позивач не є титульним власником нерухомого майна, саме на нього покладається обов`язок доказування обставин власної участі коштами та/чи працею у створенні майна. Майно, хоч і формально набуте у шлюбі, проте фактично шлюбні відносини були припиненими, оскільки сторони тривалий час не проживали разом, не підтримували подружніх стосунків, не вели спільного господарства, що призвело до розірвання шлюбу. Власником квартири є вона, оскільки, вона придбана за її власні кошти та на особливих умовах щодо вартості, через працю викладачем Тернопільської академії народного господарства. Працюючи викладачем Тернопільської Академії Народного Господарства у неї виникла можливість прийняти дольову участь у житловому будівництві багатоквартирного житлового будинку за АДРЕСА_2 на особливих умовах щодо вартості цільового об`єкта. Дольовиками будівництва могли бути виключно працівники ТАНГ, через власну працю та кваліфікацію. У момент, коли вона дізналася про можливість прийняти дольову участь у житловому будівництві, як працівник ТАНГ, у неї не було достатньої суми коштів для укладення Договору. Щоб не втратити вигідну пропозицію змушена була звернутися за допомогою до рідної сестри - ОСОБА_3 , та її чоловіка - ОСОБА_4 , майновий стан яких, дозволяв їм допомогти їй матеріально. Необхідна для придбання майна сума коштів надана їй ОСОБА_4 без умови повернення, як допомога, чи дар.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1 900,50 грн. (тисячу дев`ятсот гривень 50 копійок). У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги за зустрічною позовною заявою про визнання спірної квартири особистою приватною власністю задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом повністю проігноровано показання свідків та не надано оцінки письмовим доказам, доданим до матеріалів справи. Власником майна є вона, оскільки воно придбане за її особисті кошти та на особливих умовах щодо вартості, через працю викладачем Тернопільської академії народного господарства. Працюючи викладачем ТАНГу у неї виникла можливість прийняти дольову участь у житловому будівництві багатоквартирного житлового будинку за АДРЕСА_2 на особливих умовах щодо вартості цільового обєкта. Дольовиками будівництва могли бути виключно працівники ТАНГ, через власну працю та кваліфікацію. До первісного позову ОСОБА_2 не додано жодного доказу, що підтверджує джерела походження коштів у нього для придбання спірного майна, він не довів власної фінансової чи власною працею участі у придбанні спірного майна, а тому на майно не може поширюватися режим спільної сумісної власності сторін спору. Відповідач протягом всього подружнього життя не дбав про матеріальне забезпечення сімї. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про надання коштів ОСОБА_1 на придбання спірної квартири не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними доказами. Крім того, свідок ОСОБА_6 , який являється батьком ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що саме ОСОБА_2 перебуваючи тривалий час за межами України заробив кошти на придбання спірної квартири.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, представник ОСОБА_2 заперечив відносно апеляційної скарги та пояснив, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 18.07.1998 року від якого мають четверо дітей: син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.06.2018, справа №607/13129/17. шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано та відновлено ОСОБА_7 її дошлюбне прізвище « ОСОБА_12 ». Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 17.08.2013 року між ТзОВ «Забудівник Академії» та ОСОБА_7 було укладено договір №93 про дольову участь у житловому будівництві на будівництво квартири АДРЕСА_3 . Згідно довідки, виданої ТзОВ «Забудівник Академії», ОСОБА_7 сплачено кошти в розмірі 227840,00 грн. Відповідно до інформаційної довідки №159154066, за ОСОБА_7 , 22.08.2014 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута за час шлюбу подружжям за спільні кошти, є спільним сумісним майном подружжя, згоди про поділ спільного майна сторони не досягли, права та інтереси позивача ОСОБА_2 є порушенні відповідачем ОСОБА_1 і вони підлягають захисту шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У пункті 3 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом цієї ж статті встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З врахуванням встановлених обставин у справі та зазначених норм права суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірна квартира, що придбана під час перебування сторін у шлюбі є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач ОСОБА_2 має право на 1/2 її частину.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачкою обставин, на які вона посилалася як на підставу своєї вимоги за зустрічним позовом.

Колегія суддів погоджується із таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_13 на підтвердження своїх вимог за зустрічним позовом про визнання квартири її особистою власністю посилалася на придбання квартири за кошти, які належали їй особисто та за позичені 26000 доларів США у ОСОБА_4 , що є чоловіком її сестри ОСОБА_3 .

Встановлено, що ОСОБА_13 на підтвердження своїх доводів щодо позики у ОСОБА_4 26000 доларів США, чи отримання їх у дар, як зазначено у зустрічному позові, для придбання квартири, не надала суду жодних письмових доказів, які б вказували на зазначені обставини.

Наявність боргових зобов`язань повинно бути підтверджено відповідними засобами доказування, зокрема на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У разі укладення договору дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи із ненадання ОСОБА_13 письмових доказів про отримання у ОСОБА_4 26000 доларів США, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу передачі такої суми коштів ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно задовольнив вимоги ОСОБА_2 та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів не приймає до уваги доводи в апеляційній скарзі про недоведеність позивачем ОСОБА_2 факту придбання квартири за спільні кошти подружжя, своєї фінансової спроможності у придбанні квартири, оскільки як вбачається із матеріалів справи квартира набута сторонами під час перебування їх у шлюбі а згідно статті 60 СК України є спільною сумісною власністю. Вищезазначено, що передбачену статтею 60 СК України презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростовано одним із подружжя, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто на ОСОБА_1 а не на ОСОБА_2 .

Окрім цього, твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не надавав коштів на придбання спірної квартири спростовуються показаннями свідка ОСОБА_6 , що є батьком ОСОБА_1 , який зазначив, що саме ОСОБА_2 перебуваючи тривалий час за межами України заробив кошти на придбання спірної квартири.

Не заслуговують на увагу також доводи ОСОБА_13 про те, що спірна квартира придбана нею як працівником Тернопільського національного економічного університету на особливих умовах щодо її вартості, і це є підставою вважати, що це майно є її особистою власністю, так як придбання майна на особливих умовах не є підставою для віднесення такого майна до особистої приватної власності.

Рішення суду є законним, обгрунтованим, підстав його скасування не має.

Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 листопада 2019 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 січня 2020 року.

Головуючий -

Судді -