Житомирський апеляційний суд
Справа №278/156/16-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/156/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Тетерівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, Житомирська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 . Із урахуванням заяви про уточнення та зменшення позовних вимог, представник позивача просив: поновити ОСОБА_1 строк позовної давності, як такий, що пропущений з поважних причин; визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за законом на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 липня 2008 року на цілу частку спадкового майна ОСОБА_4 , яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , та видане державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 (т.3 а.с.135-144). Вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . На момент відкриття спадщини позивач ОСОБА_1 була малолітньою у віці 9 років. Позивач залишилася проживати із своєю матір`ю - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті батьків позивач постійно проживала у місті Житомирі під опікою своєї тітки. Наявність спадкового майна після смерті батька відповідач та інші родичі від неї приховували, а тому лише у 2015 році дізналася про наявність такого. ОСОБА_2 , яка доводиться позивачу бабою, 31 липня 2008 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті сина - ОСОБА_4 . Оскільки на час відкриття спадщини ОСОБА_1 була неповнолітньою, то відповідно до положень ст.535 ЦК УРСР, вона мала право на обов`язкову частку в спадщині після смерті батька. Незважаючи на це, рішенням суду 01 квітня 2008 року в справі за позовом ОСОБА_2 визнано, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності належав ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначено ОСОБА_2 додатковий строк для прийняття спадщини. Всупереч вимог закону ОСОБА_1 не була залучена до участі у зазначеній справі, як спадкоємець першої черги за законом. За таких обставин, свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане незаконно, оскільки заповіту батько позивача не складав, нотаріусу таке надано не було. Окрім того, ОСОБА_2 приховала від нотаріуса інформацію про наявність інших спадкоємців, у тому числі - неповнолітньої рідної доньки спадкодавця, тобто ОСОБА_1 . При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус не пересвідчився у наявності заповіту, не перевірив коло спадкоємців, зокрема, осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, а тому порушив вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2004 року №20/5, яка була чинною на час вчинення нотаріальної дії. Крім того, довідка Денишівської сільської ради про спадкоємців померлого ОСОБА_4 , яка є у спадковій справі, містить недостовірну інформацію. Посилаючись на положення ст.1268 ЦК України, вважає ОСОБА_1 такою, що прийняла спадщину, оскільки на момент відкриття спадщини після смерті батька позивач була малолітньою. Листом Головного управління юстиції у Житомирській області від 30 червня 2016 року підтверджується те, що спірне свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане з порушенням встановленого порядку. Зважаючи на відсутність заповіту після смерті батька та положення ЦК УРСР, норми якого діяли на час відкриття спадщини, вважає, що позивач як спадкоємець першої черги за законом має право на Ѕ частку спадкового майна. Постановою нотаріуса від 24 червня 2016 року №735/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із наявністю свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 2008 року на ім`я ОСОБА_2 . Про порушення своїх прав позивач дізналася у грудні 2015 року, оскільки в силу малолітнього віку на час смерті батьків та у зв`язку із подальшим приховуванням від неї наявність спадщини, такою інформацією раніше не володіла.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції не виконав вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року, оскільки не з`ясував об`єктивні причини поважності пропуску строку звернення до суду та очевидні порушення прав позивача видачею незаконного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіту не існує. Відповідач умисно впродовж тривалого часу приховувала від онуки наявність спадкового майна після смерті батька та право на обов`язкову частку в спадщині. Суд не звернув також уваги на те, що незаконність видачі спірного свідоцтва доводиться листом Головного управління юстиції у Житомирській області від 30 червня 2016 року. Посилання у рішенні суду на правову позицію Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі №494/164/17 є безпідставним, оскільки висловлена у справі за інших фактичних обставин. Помилковим є також висновок суду про те, що на відміну від норм ЦК України, норми ЦК УРСР, положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, не містили положень про те, що малолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки згідно статті 535 ЦК УРСР неповнолітні діти спадкодавця успадковують не менше 2/3 частки, яка належала б кожному із них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). Заява про поновлення строку позовної давності судом взагалі не розглянута і причини пропуску строку не досліджені.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить у задоволенні апеляційної скарги представника позивача відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Зокрема наголошує на тому, що коли позивач дізналася про те, що за нею доглядають інші онуки та за заповітом усе майно відійде тим, хто замість неї хазяйнує в садибі, заявила про себе як спадкоємця. При цьому відразу звернулася до суду з даним позовом, а не до неї. Окрім того, позивач до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а також до суду із позовом про продовження строку для прийняття спадщини не зверталася. Нехтуванням правом на спадщину ОСОБА_1 порушила свої спадкові права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою померлого. На час смерті батька позивач була малолітньою та їй виповнилося 9 років.

Згідно з даними погосподарської книги НОМЕР_1 за 1991-1995 роки Денишівської сільської ради Житомирської області слідує, що ОСОБА_4 на момент смерті належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2008 року ОСОБА_2 визначений додатковий строк для подання нею заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті сина (а.с.20 т.1).

Із копії спадкової справи №397, розпочатої Третьою житомирською державною нотаріальною конторою 27 травня 2008 року, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видано 31 липня 2008 року матері померлого - ОСОБА_2 , яка успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.145 т.1).

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, отже 1999 рік.

Норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України 2003 року може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР (1963 року).

Отже, ураховуючи той факт, що спадщина відкрилася до 01 липня 2003 року та до 01 січня 2004 року не була прийнята ніким із спадкоємців, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст.524 ЦК 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Право на обов`язкову частку в спадщині може бути лише за наявності заповіту. У даному випадку заповіт спадкодавцем ОСОБА_4 не складався та спадщина після його смерті відкрилася за законом, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я відповідача ОСОБА_2 видано помилково.

Стаття 529 ЦК 1963 року передбачала, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Так, спадкоємцем першої черги, якій був встановлений додатковий строк для прийняття спадщини, є мати померлого відповідач ОСОБА_2 померлого позивач ОСОБА_1 також відноситься до спадкоємців першої черги, але для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ст.548 ЦК 1963 року)

Разом із тим, за приписами ст.549 ЦК 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальні конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Стаття 550 ЦК 1963 року передбачає, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 ЦК 1963 року, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верхового Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі №494/164/17 міститься правовий висновок про те, що на відміну від чинного ЦК України, норми ЦК 1963 року не містили положень про те, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину.

Із огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази у підтвердження того, що протягом шести місяців із дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 в інтересах позивача до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини зверталися її мати або опікун із заявою про прийняття спадщини після смерті батька позивача, як і доказів на звернення в інтересах позивача до суду із позовом про продовження строку на прийняття спадщини. Досягнувши повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини та й досі не звернулася до суду з позовом про продовження строку для прийняття спадщини.

Натомість частина друга ст.553 ЦК 1963 року передбачає, що спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, вважається таким, що відмовився від неї.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів у підтвердження вчинення дій, що свідчить про прийняття нею спадщини після смерті батька.

Дійсно, представником відповідача заявлено про застосування до спірних відносин інституту позовної давності, а позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Проте у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю у зв`язку з тим, що позивач не довела порушення її прав, бо вона не надала доказів прийняття нею спадщини після смерті батька, а відмовити у задоволенні позову за спливом строку звернення до суду можна лише тоді, якщо позов є обґрунтованим по суті, але сплинули строки звернення до суду за захистом порушеного права.

Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги, які додаткового правового обґрунтування не потребують.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: