Дата документу 22.01.2020 Справа № 310/5815/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/5815/18 Головуючий у 1-й інстанції Крамаренко А.І.
Провадження №22-ц/807/70/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус Бердянської районної державної нотаріальної контори Косенков В.М., ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_5 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 26.12.1989 року батько позивачів - ОСОБА_7 , перебував у шлюбі з ОСОБА_1 . Під час шлюбу вони придбали на ім`я ОСОБА_1 : земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,2344 га, кадастровий номер :01:060:0004; домоволодіння АДРЕСА_1 ; домоволодіння АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 .

Вказують, що вони, як спадкоємці першої черги, у встановлений законом строк звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Спадкову справу №199/2016 було відкрито державним нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори Косенковим В.М.

Іншими спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є: його дружина - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_4 , яка відмовилась від спадщини на користь дружини померлого - ОСОБА_1 .

Вважають, що у відповідності до ст. 70 СК України, спадкове майно складається з 1/2 частки вказаних вище житлових будинків та земельної ділянки, а отже, вони мають право на спадкування по 1/8 частці спадкового майна кожний.

Проте, оформити свої спадкові права у нотаріуса виявилось неможливим через відсутність у них оригіналів правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на спадкове майно.

Враховуючи вищевикладене просили суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_1 : земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,2344 га, кадастровий номер :01:060:0004; домоволодіння АДРЕСА_1 ; домоволодіння АДРЕСА_2 ; визнати за ними права власності по 1/8 частці за кожним на зазначене нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус Бердянської районної державної нотаріальної контори Косенков В.М., ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_1 : земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,2344 га, кадастровий номер :01:060:0004; житловий будинок АДРЕСА_1 ; житловий будинок АДРЕСА_2 ;

визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/8 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,2344 га, кадастровий номер :01:060:0004; 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 ;

визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,2344 га, кадастровий номер :01:060:0004; 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 ;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 908,51 грн.;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 908,51 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав оцінки тій обставині, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 було придбано за кошти батьків ОСОБА_1 , суд не з`ясував на підставі яких правовстановлюючих документів було придбане домоволодіня АДРЕСА_1 , та чи може воно бути спільною сумісною власністю подружжя.

Відзиву у порядку ст. 360 ЦПК України учасниками справи не надано.

ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилися. На адресу апеляційного суду надійшла від них заява, в якій вони просять розглядати справу без їх участі. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є: дружина померлого ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_8 , син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 , яка відмовилась від прийняття спадщини на користь дружини померлого ОСОБА_1 . Оскільки спірне майно було придбане ОСОБА_7 та ОСОБА_1 за час шлюбі, тому відповідно до положень ст. 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності. Позивачі належним чином прийняли спадщину, звернулися із заявами до нотаріальної контори, однак постановами приватного нотаріуса від 17.04.2018року, від 27.04.2018 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 через відсутність у спадкоємців оригіналів правовстановлюючих документів на майно, яке вони успадковують. Аналізуючи надані докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_8 та ОСОБА_3 про визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на 1/8 частку спадкового майна за кожним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом установлено, що ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 26.12.1989 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія 1 НОМЕР_2 ( а.с. 16 т. 1).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_3 ( а.с. 17 т. 1).

Відповідно до свідоцтв по народження Серія 1 НОМЕР_4 , Серія НОМЕР_5 вбачається, що Батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_9 є ОСОБА_7 ( а.с. 18, 20 т. 1).

Згідно свідоцтва про одруження серія НОМЕР_6 прізвище ОСОБА_9 змінено на ОСОБА_10 ( а.с. 19 т. 1).

Матеріалами справи підтверджується, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 набула право власності на:

земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,2344 га, кадастровий номер :01:060:0004, згідно Договору купівлі-продажу від 20.11.2006 року (т.с. 1 а.с.30);

домоволодіння АДРЕСА_1 , згідно з свідоцтвом про право власності від 11.12.2015 року (т.с. 1 а.с. 29);

домоволодіння АДРЕСА_2 , згідно з договором купівлі-продажу від 25.01.2001 року (т.с. 1 а.с. 27).

Домоволодіння АДРЕСА_2 було придбано ще за дії Кодексу про шлюб та сімю України згідно зі ст. 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічна нора міститься і в новому Сімейному кодексі України, який набув чинності з 01.01.2004 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що однин з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У пунктах 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя" судам надані роз`яснення про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Сторонами у справі не заперечується відсутність будь-яких домовленостей між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 щодо визначення їх часток у праві спільної сумісної власності.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про рівність часток ОСОБА_7 та ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на: 1/2 частку земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,2344 га, кадастровий номер :01:060:0004; 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 ; 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до матеріалів справи, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є: дружина померлого ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_8 , син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 , яка відмовилась від прийняття спадщини на користь дружини померлого ОСОБА_1 .

За змістом ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі, належним чином прийняли спадщину, звернулися із заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини, але Постановами приватного нотаріуса від 17.04.2018року, від 27.04.2018 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 через відсутність у спадкоємців оригіналів правовстановлюючих документів на майно, яке вони успадковують ( а.с. 22-25 т. 1).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 77-79 ЦПК України, зазначені ним обставини.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України ), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України , дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_8 та ОСОБА_3 про визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на 1/8 частку спадкового майна за кожним.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 було придбано за кошти її батьків, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 для їх особистого користування не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Так, в матеріалах справи міститься довідка, згідно з якою за ОСОБА_1 зареєстровано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Мазай І.П., реєстраційний № 203 (т.с. 1 а.с. 27).

Разом з тим, на підтвердження доводів апеляційної скарги і того, що для купівлі спірного будинку її батьки фактично продали свою квартиру та кошти з продажу витратили на купівлю спірного житлового будинку ОСОБА_1 надала копію Договору купівлі-продажу від 27.02.2001 року згідно якого ОСОБА_12 продав кв. АДРЕСА_4 (т.с. 2 а.с.22).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що батько ОСОБА_1 продав квартиру пізніше, ніж було придбано спірний житловий будинок відповідачкою, що не може свідчити про те, що зазначені кошти були використанні для придбання спірного житлового будинку.

Крім того, належних доказів, які б свідчили про те, що батьки ОСОБА_1 подарували їй кошти для придбання спірнорго будинку, або уклали договір про набуття зазначеного житлового будинку у спільну сумісну або часткову власність, матеріали справи також не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що ОСОБА_1 набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу, проте це домоволодіння було набуто нею на підставі свідоцтва про право власносності від 11.12.2015 року, не є підставою для скасування чи зміни судового рішення, оскільки така помилка суду не свідчить про те, що зазначене домоволодіння належить ОСОБА_1 на праві особистої власності. В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що зазначене домоволодіння було побудовано подружжям ОСОБА_13 за час шлюбу, тому було видане свідоцтво на право власності від 11.12.2015 року на ім`я ОСОБА_1 . Отже, вищезазначене домоволодіння належить ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, що й було встановлено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірний будинок за адресою АДРЕСА_3 було придбано відповідачем в 2001 році під час дії КпШС України та Закону України « Про власність» не можуть бути підставою для скасування правильного по сутті судового рішення виходячи з наступного.

Згідно до Прикінцевих положень СК України, прийнятого 10 січня 2002 року, зі змінами та доповненнями, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, положення якого застосовуються до тих правовідносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Так, спірний житловий будинок було придбано подружжям 21 січня 2001 року під час дії КпШС України.

Згідно до положень ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до положень ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу.

Аналогічні положення містяться у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 придбаний ОСОБА_1 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_7 , тому спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, оскаржене судове рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

З огляду на зазначене судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційцну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 24 січня 2020 року.

Головуючий суддя - доповідач СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.