Номер провадження: 22-ц/813/3343/20
Номер справи місцевого суду: 500/1405/17
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Янковського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,

встановив:

24 березня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Свої вимоги мотивували тим, що свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на підставі актового запису за № 1107 від 12 вересня 2013 року, позивач та відповідач є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16). Позивач ОСОБА_2 є бабусею вказаної дитини.

За рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року батько дитини сплачує на користь відповідачки аліменти щомісяця в розмірі 3000 грн. Між тим відповідачка перешкоджає у спілкуванні з дитиною, у зв?язку з чим позивачі просили зобов`язати ОСОБА_4 не перешкоджати їм у спілкуванні з малолітнім ОСОБА_5 , та його вихованні.

Окрім вказаного, з посиланням на висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за № 04/21-1554 від 05 вересня 2016 року (а.с.17-18), позивачі просили встановити наступний спосіб участі у вихованні дитини:

щотижня у суботу з 10 години до 18 години без присутності матері за місцем проживання батька та бабусі за адресою АДРЕСА_1 ;

у день повернення батька з рейсу з 10 години до 18 години без присутності матері за місцем проживання батька та бабусі за адресою АДРЕСА_1 .

Також з урахуванням того, що дитина дорослішає, додатково встановити спосіб участі без присутності матері за місцем проживання батька та бабусі за адресою АДРЕСА_1 щосереди з 16 до 19 години, а також з метою оздоровлення дитини за погодженням сторін в літній період протягом одного місяця на морі.

Враховуючи перешкоди з боку відповідачки у спілкуванні з малолітньою дитиною та у її виховання, позивачі просили стягнути з неї моральну шкоду 5000 грн., а також судові витрати.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача посилався на те, що по справі не досліджена психоемоційна характеристика дитини, а надання в якості доказу аудиозапису телефонної розмови батьків дитини без належного попередження, є порушенням прав відповідача та є недопустимим доказом у справі. Окрім того вважає, що стягнення з відповідачки моральної шкоди фактично буде прирівнюватися позбавленню дитини належного утримання.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено наступний спосіб спілкування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою виховання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

щотижня у суботу з 10 години до 18 години без присутності матері за місцем проживання батька та бабусі за адресою АДРЕСА_1 ;

у день повернення батька з рейсу з 10 години до 18 години без присутності матері за місцем проживання батька та бабусі за адресою АДРЕСА_1 ;

без присутності матері за місцем проживання батька та бабусі за адресою АДРЕСА_1 щосереди з 16 до 19 години;

з метою оздоровлення дитини за погодженням сторін в літній період протягом одного місяця на морі.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 1000 грн.

Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_2 моральну шкоду 1000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати 2240 грн.

Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_2 судові витрати 2240 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 7000 грн. залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2019, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 та її представник - адвокат Волкогонов О.К. не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомили. При цьому адвокат Волкогонов О.К. надав суду заяву про розгляд справи в режимі відео конференції, яка надійшла до суду апеляційної інстанції 14.01.2020 року, та ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.01.2020 року була залишена без задоволення (а.с.217, 219-220).

Враховуючи розумні строки розгляду справи, яка перебуває в судах з 24.03.3017 року, та в суді апеляційної інстанції - з 05.08.2019 року, колегія суддів вирішила слухати справу за участю її учасників, які з`явились до суду та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиви на неї (а.с.160-162, 190-191) та усних заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та визначаючи спосіб спілкування позивачів з дитиною, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка чинить перешкоди позивачам у вихованні і спілкуванні з дитиною у вищевказаний спосіб. Разом з тим, суд вказав, що спілкування батька та бабусі з дитиною найкращим чином забезпечить інтереси дитини.

Також, задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди з відповідачки на користь позивачів у розмірі 1000 грн. кожному, суд першої інстанції виходив із принципів розумності та справедливості.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, у відповідності до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Статтею 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 141 СК передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2013 року (а.с.15). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року шлюб між ними розірвано.

Від шлюбу сторони мають дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом із матір`ю.

ОСОБА_2 є бабусею малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не заперечувалося сторонами.

За рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року батько дитини сплачує на користь відповідачки аліменти щомісяця в розмірі 3000 грн.

Між тим, відповідачка перешкоджає у спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим позивачі звернулись до органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, в результаті чого надано Висновок (а.с. 17-18) за № 04/21-1554 від 05 вересня 2016 року про встановлення наступного способу участі у вихованні дитини щотижня:

у суботу з 10 години до 18 години без присутності матері за місцем проживання батька та бабусі за адресою АДРЕСА_1 ;

у день повернення батька з рейсу з 10 години до 18 години без присутності матері за місцем проживання батька та бабусі за адресою АДРЕСА_1 .

Разом із тим, в суді першої інстанції представник органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, погодився з позовними вимогами стосовно того, що спілкування позивачів з дитиною має відбуватись також без присутності матері за місцем проживання батька та бабусі за адресою АДРЕСА_1 щосереди з 16 до 19 години, та з метою оздоровлення дитини за погодженням сторін в літній період протягом одного місяця на морі.

Тобто, представник органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради визнав позовні вимоги, та зазначив, що не дивлячись на висновок за № 04/21-1554 від 05 вересня 2016 року про встановлення способу участі у вихованні дитини, додаткові вимоги позивачів відповідають інтересам дитини та підлягають задоволенню.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вірно вказав, що відповідачка та її представник не заперечували проти того, що з боку відповідачки є перешкоди у наданні позивачам спілкування з дитиною. Вказані обставини також підтверджені зверненнями позивача ОСОБА_1 до поліції та змінами відповідачкою своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , де розташований обласний цент обліку безхатніх громадян.

Також суд виходив із того, що, перешкоджаючи позивачам у спілкуванні з дитиною, відповідачка незаконно перевела дитину з дошкільного навчального закладу №22 «Парус» до закладу «Сонечко», в якому дитина була зареєстрована за прізвищем ОСОБА_6 .

З урахуванням вказаного, долучений до матеріалів справи аудиозапис розмови між батьками дитини, суд обгрунтовано визнав підтвердженням того, що відповідачка перешкоджає батьку дитини у належному спілкуванні та вихованні малолітнього сина.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно до ч. 2 ст. 158 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми онуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання онуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Таким чином, враховуючи, що оскільки відповідачка ухиляється від виконання встановленого порядку спілкування позивачів з дитиною, суд дійшов правильного висновку про те, що у відповідності до вимог ст.ст. 159, 257 СК України зазначені обставини є підставою для задоволенні судом позовних вимог.

Окрім того, вирішуючи питання про відшкодування відповідачкою позивачам моральної шкоди, суд обгрунтовано виходив із вимог, передбачених п.3,5,9 постанови №4 Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року, з наступними змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно яких під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, з урахуванням часу відсутності належного спілкування батька та бабусі з малолітньою дитиною, форми відмови відповідачки вказаним особами у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь кожного з позивачів по 1000 грн. завданої моральної шкоди, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Що стосується витрат на правничу допомогу у сумі 7000 грн., то суд обгрунтовано залишив ці вимоги позивачів без розгляду, і зазначені обставини не оскаржуються в апеляційному порядку.

Суд також правомірно стягнув з відповідачки на користь кожного з позивачів судові витрати у розмірі 2240 грн., оскільки ці витрати підтверджуються відповідними квитанціями за №28,29,30,31 від 24 березня 2017 року (а.с.1-3).

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що спілкування малолітньої дитини з батьком та бабусею без участі матері, завдасть дитині шкоду, так як у малолітньої дитини відсутній психоемоційний зв`язок між ними, то вони є необрунтованими, оскільки на переконливу думку суду першої та апеляційної інстанції вказане спілкування має відбуватись без участі матері. В іншому випадку, враховуючи напружені стосунки між позивачами і відповідачкою, спілкування позивачів з малолітньою дитиною, за участю її матері - відповідачки у справі, може призвести до виникнення конфліктів і скандалів між сторонами в присутності дитини, що може завдати дитині психоемоційної або психологічної травми, що є недопустимим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.01.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра