ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 січня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/4123/18

Головуючий у першій інстанції - Бараненко С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/37/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарями Шкарупою Ю.В., Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства та визнання права власності,

місце ухвалення судового рішення - смт Козелець,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 6 вересня 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила встановити факт батьківства померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відносно неї, а також визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 .

У мотивування заявлених вимог зазначила, що її матір ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 1955 року по 18 вересня 1993 року перебували у незареєстрованому шлюбі, під час якого вона народилась, тому, відповідно до чинного на той час законодавства, в актовому запису та свідоцтві про її народження в графі «батько» зазначено лише ім`я « ОСОБА_4 ». Факт батьківства підтверджується доданими до позову письмовими доказами.

Після смерті батьків відкрилась спадщина на житловий будинок, що мав статус «колгоспного двору», членами якого на час припинення такого правового статусу домоволодіння були лише її батьки. Указувала, що є спадкоємицею за заповітом після смерті матері, і, враховуючи наявність іншого спадкоємця за законом після смерті батька, її брата - відповідача ОСОБА_2 , а також спадкоємиці за законом після смерті матері - відповідачки ОСОБА_3 , яка має обов`язкову частку у спадщині, загалом вона в порядку спадкування після смерті батьків має право на 2/3 частини домогосподарства. Посилалась, що не може оформити своїх спадкових прав, оскільки за свого життя батьки не отримували правовстановлюючий документ на нерухоме майно.

Рішенням від 29 серпня 2019 року Козелецький районний суд позов задовольнив у повному обсязі. Встановив факт батьківства померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відносно ОСОБА_1 Визнав за позивачем право власності на спадкове майно - 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати судове рішення та залишити позовну заяву без розгляду. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою наявність у даній справі спору про право на спадщину.

Скаржник зазначає, що суд, ухваливши рішення у даній справі, залишив поза увагою приписи ч. 6 ст. 294, ч. 4 ст. 315 ЦПК України, у відповідності до яких мав би залишити позов без розгляду.

Також наголошує на тому, що в цілому є власником спірного житлового будинку, а рішення Козелецького районного суду у справі № 734/3257/18, яким за ним визнано право власності на спадкове майно, набуло чинності та ніким не оскаржувалось.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , посилаючись на законність судового рішення та невідповідність доводів апеляційної скарги обставинам справи і вимогам закону, просить апеляційну скаргу відхилити у повному обсязі. Доводи відзиву зводяться до того, що суд повністю дотримався вимог закону, розглянувши справу відповідно до розділу ІІІ ЦПК України з викликом до суду відповідачів у справі та врахувавши їхні права на спадщину.

Позивач указує, що звернулась до суду не у порядку окремого провадження, а саме з позовною заявою, в якій і зазначала про існуючий спір про право між нею та відповідачами. Проте, саме відповідач ОСОБА_2 , звернувшись у 2018 році з позовом про визнання права власності на спадщину, не повідомив суд про наявний спір про право, у зв`язку з чим ні її, ні її сестру ОСОБА_3 суд не залучив до участі у справі і виніс рішення, яким порушив їх спадкові права.

Стверджує, що про існування судового рішення, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину спадкового житлового будинку, вона дізналась лише з апеляційної скарги останнього, отже не мала до цього часу можливості його оскаржити. Крім цього указане судове рішення не відповідає доданому до апеляційної скарги витягу з Державного реєстру речових прав, за яким відповідач є власником будинку в цілому.

Зазначає, що ні у судовому засіданні, ні у своєму відзиві на позов відповідач не повідомляв про наявність у нього права власності на спадковий будинок, і в апеляційній скарзі фактично посилається на нові обставини, які не були предметом розгляду та дослідження у суді першої інстанції.

Наголошує на тому, що ОСОБА_2 , оскаржуючи у повному обсязі рішення суду, не навів жодних доводів та не надав доказів, чому не погоджується з рішенням суду в частині встановлення факту батьківства, оскільки сторони є двійнятами, і відповідач уже установив у судовому порядку факт батьківства ОСОБА_4 відносно себе.

Відповідачем ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

05 грудня 2019 року через канцелярію апеляційного суду позивачем було подане клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі до розгляду апеляційним судом її апеляційної скарги у справі за позовом ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за законом (а.с. 184-185).

10 січня 2020 року ОСОБА_1 було подане аналогічне клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі до розгляду апеляційним судом її апеляційної скарги у справі за позовом ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за законом, а також до вирішення Козелецьким районним судом справи за її позовом про часткове скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно (а.с. 210-211).

Колегія суддів вважає, що заявлені ОСОБА_1 клопотання про зупинення провадження у справі не можуть бути задоволені з огляду на те, що відповідно до ч. 3 ст. 210 ЦПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 251 ЦПК України (позивач просить зупинити провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України). Справу по суті судом першої інстанції розглянуто з постановленням рішення, що оскаржується, а нормами цивільного-процесуального законодавства можливість зупинення провадження на стадії апеляційного розгляду справи не передбачена.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки та відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявні у матеріалах справи письмові докази достовірно підтверджують факт батьківства ОСОБА_4 відносно позивачки, який проживав разом нею та її матір`ю та вів з останньою спільне господарство.

Суд указав, що домогосподарство по АДРЕСА_1 відносилось до категорії колгоспного двору, до складу якого станом на 15 квітня 1991 року входили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожний з яких мав право на 1/2 частину домогосподарства. Батьки ОСОБА_1 у шлюбі не перебували.

Позивачка та відповідач ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом в рівних частках на спадщину у вигляді 1/2 частини будинку, тобто по 1/4 частині кожний.

Також районний суд констатував, що позивачка є спадкоємицею за заповітом після смерті своєї матері, ОСОБА_5 . Ураховуючи ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, оскільки на час відкриття даної спадщини була непрацездатною, то загалом ОСОБА_1 має право на визнання за нею у порядку спадкування права власності на 2/3 частини спірного домоволодіння.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася позивачка ОСОБА_1 . У свідоцтві про її народження в графі «батько» зазначено лише ім`я « ОСОБА_4 », матір`ю указана ОСОБА_5 (а.с. 10).

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 11) ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , дітей народилося двоє, мати - ОСОБА_5 , відомості про заявника - ОСОБА_4 , с. Вовчок. По заяві матері ім`я батька « ОСОБА_4 ».

Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 06 листопада 2018 року свідчить про відсутність актового запису про шлюб між ОСОБА_4 , 1914 року народження, та ОСОБА_5 , 1926 року народження. Перевірка проведена по первинних актових записах у період з 01 січня 1946 року по 31 грудня 1993 року, та по поновлених актових записах у період з 01 січня 1994 року по 06 листопада 2018 року (а.с. 15).

З довідки Кіптівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 18 вересня 2018 року № 335 вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року відносилось до категорії колгоспного двору. У вказаному житловому будинку були зареєстровані ОСОБА_4 (з 1966 року) та ОСОБА_5 (з 1967 року) (а.с. 20).

Інша довідка сільської ради від 18 вересня 2018 року № 333 свідчить про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований та введений в експлуатацію в 1968 році та зареєстрований в погосподарській книзі сільської ради за 1971-1933 роки № 69 (а.с. 18).

Довідками виконкому Кіптівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області (а,с. 17, 19) підтверджується, що батьки позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали з 1955 року разом однією сім`єю до дня смерті ОСОБА_4 . Останній визнавав позивачку донькою, піклувався про неї та займався її вихованням і матеріально забезпечував до повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про смерть (а.с. 8).

Відповідно довідки Кіптівської сільської ради від 13 березня 2019 року № 66 померлий ОСОБА_4 на день смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з погосподарською книгою Вовчківської сільської ради № 1 за 1991-1995 роки на день своєї смерті проживав разом зі співмешканкою ОСОБА_5 (а.с. 94).

Довідкою наведеного вище органу місцевого самоврядування підтверджується, що ОСОБА_1 до закінчення шести місяців з дня смерті ОСОБА_4 вступила в управління і володіння спадковим майном, яке залишилось, та користується ним. Вона обробляє город, ремонтувала будинок, огорожу (а.с. 21).

За повідомленням Козелецької районної державної нотаріальної контори від 10 грудня 2018 року нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 213/2015 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с. 48). Так, 11 вересня 2015 року із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька звернувся ОСОБА_2 Свідоцтво про право на спадщину за законом не видане (а.с. 49, 50).

За свого життя, а саме 01 жовтня 2012 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла все своє майно, що буде належати їй на день смерті, своїй дочці - ОСОБА_1 (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла (а.с. 9).

Довідка Кіптівської сільської ради від 18 вересня 2018 року № 331 свідчить про те, що померла ОСОБА_5 на день своєї смерті проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1 , проживала одна (а.с. 16).

Після її смерті Козелецькою районною державної нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 150/2018 (а.с. 51). З матеріалів даної спадкової справи вбачається, що 11 червня 2018 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері звернулась ОСОБА_1 , а 26 червня 2018 року із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась інша дочка спадкодавця - ОСОБА_3 (а.с. 52). 03 грудня 2018 року ОСОБА_1 державним нотаріусом були видані чотири свідоцтва про право на спадщину за заповітом, до складу якої входять чотири земельні ділянки, які розташовані на території Вовчківської сільської ради Козелецького району (а.с. 53-54, 55-56).

Згідно з довідкою сільської ради від 13 березня 2019 року № 67 ОСОБА_1 до 1980 року проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_5 та її співмешканцем ОСОБА_4 (а.с. 91).

Звернувшись до суду з вимогою про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадщину, ОСОБА_1 зазначала, що встановлення факту необхідно їй для оформлення спадщини після смерті батька, а оформлення своїх спадкових прав після смерті батьків неможливе через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Частиною 1 ст. 315 ЦК України визначений перелік фактів, як можуть бути встановлені судом. Згідно з ч. 2 даної норми у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч. 3 ст. 128 цього Кодексу.

Пунктом 15 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 роз`яснено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 КпШС України.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

За правилами ч.ч. 2, 3 ст. 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відповідно приписів ст.ст. 1296, 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Положеннями ст. 392 ЦК України визначено можливість власника пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Таким чином, передумовою звернення до суду з позовом про визнання права власності є відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно. Як свідчать матеріали справи, за свого життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 не оформили.

За матеріалами справи домогосподарство по АДРЕСА_1 відносилось до складу колгоспного двору, до якого входили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (батьки позивачки), тому вони удвох мали право на дане домоволодіння в рівних частках - кожний по 1/2 частині.

Єдиними спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є його діти - позивачка та відповідач ОСОБА_2 , які мають право на спадщину після смерті батька в рівних частках, тобто кожний по 1/4 частині спірного будинку.

Судом не приймаються до уваги письмові пояснення Ковпитської сільської ради (а.с. 90) про помилковість інформації, викладеної у попередньо наданих суду довідках та їх скасування, в тому числі і про те, що після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла лише його співмешканка ОСОБА_5 з огляду на те, що указана інформація була надана саме на прохання відповідача і не узгоджується з обставинами даної справи. Так, в апеляційному суді ОСОБА_2 особисто пояснював, що після смерті батька він та позивачка постійно приїжджали до матері та допомагали останній обробляти город та утримувати будинок. Отже, суд робить висновок про те, що і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки вчинили дії, що свідчать про володіння та управління спадковим майном.

Після смерті ОСОБА_5 її спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_1 . У той же час відповідачка ОСОБА_3 , яка є дочкою померлої від іншого шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку у спадщині, як непрацездатна дитина спадкодавця, що становить 1/12 частину.

Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька та спадкоємець за заповітом після смерті матері, у сукупності має право на визнання за нею права власності на 2/3 частини спірного домогосподарства.

Твердження скаржника про те, що на даний час він є власником житлового будинку, і оскаржуваним рішенням суду порушуються його права не беруться до уваги апеляційного суду з огляду на таке.

5 грудня 2018 року Козелецьким районним судом відкрито провадження у даній цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (а.с. 43). Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено строк проведення підготовчого судового засідання і роз`яснено можливість подати відзив на позов і всі докази на підтвердження заперечень проти позову.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву, а у разі неможливості з об`єктивних причин подати докази, письмово повідомити про це суд та зазначити причини неможливості їх подання.

Частиною 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

ОСОБА_2 скористався правом подати відзив на позов (а.с. 95-96) та подав до суду першої інстанції письмове клопотання про долучення документів до матеріалів справи (а.с. 89-94). Із змісту цих документів не випливає, що відповідач не може подати певні докази і клопоче про їх витребування. В ході розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 жодного разу не зазначав про існування певного судового рішення щодо предмету спору, хоча достеменно був обізнаний про його наявність, оскільки виступав позивачем у справі.

До апеляційної скарги відповідач додав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з якого вбачається, що ОСОБА_2 з 14 грудня 2018 року є власником спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Козелецького районного суду від 05 листопада 2018 року (а.с. 149).

Рішенням Козелецького районного суду від 05 листопада 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 178).

Частинами 4 та 5 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрала законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, при зверненні до Козелецького районного суду з позовом про визнання права власності після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_2 визначив відповідачем лише Кіптівську сільську раду Козелецького району Чернігівської області, не повідомивши суд про наявність іншої особи - ОСОБА_1 , права і обов`язки якої указаним судовим рішенням може бути вирішено. З відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що позивачка у даній справі про існування рішення Козелецького районного суду від 05 листопада 2018 року обізнана не була, звернулась з апеляційною скаргою, як особа яка не брала участь у справі, за якою відкрито апеляційне провадження (а.с. 213-214).

Отже, встановлені у рішенні Козелецького районного суду від 05 листопада 2018 року суду обставини, в тому числі щодо кола спадкоємців після померлого ОСОБА_4 , не являються преюдицією для вирішення даної справи з огляду на суб`єктний склад сторін. Відповідно всі надані сторонами при вирішенні даного спору докази та заперечення аналізуються судом з точки зору їх достатності, достовірності, належності та допустимості.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачка є спадкоємцем після померлого ОСОБА_4 і прийняла спадщину, вступивши в управління спадковим майном, отже частка у власності після смерті батька також має бути включена до загальної частки, що належить ОСОБА_1 у спадковому майні.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про необхідність залишення позовної заяви без розгляду через наявність між сторонами спору про право, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень правових норм.

Частиною 2 ст. 19 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються в порядку окремого провадження. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

За приписами ч. 6 ст. 294, ч. 4 ст. 315 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Пунктом 2 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому одночасно заявлені вимоги про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадщину.

Ухвалою від 05 грудня 2018 року Козелецький районний суд відкрив провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ухвалив проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 43-44). Тобто судом першої інстанції були повністю дотримані вимоги процесуального законодавства щодо обрання виду провадження, за яким повинно здійснюватися судочинство у даній справі.

При цьому, суд розглядав справу в порядку загального позовного провадження, і всі наявні докази сторони зобов`язані були надати або повідомити про них до підготовчого судового засідання, проведення якого відкладалось декілька разів через неявку відповідачів. Розглянувши спір по суті, суд урахував завдання цивільного судочинства, яким є вирішення спору по суті, і доводи сторони відповідача про порушення його процесуальних прав є необґрунтованими.

Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2020 року.

Головуюча: Судді: