Постанова

Іменем України

17 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 761/738/15-ц

провадження № 61-866св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення,

третя особа - первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня

2019 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (далі - Концерн РРТ),

третя особа - первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, донарахування та виплати щомісячних премій, нарахування та виплати одноразових премій, донарахування та виплати вихідної допомоги, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням та за час затримки виплати належних сум при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався, зокрема, на те, що з

29 серпня 1972 року він перебував у трудових правовідносинах із Концерном РРТ ДП «Радіотелевізійний передавальний центр Автономної Республіки Крим», працюючи директором, а з 17 січня 2007 року згідно з наказом № 9/ок працював на посаді помічника генерального директора Концерну РРТ.

Наказом Генерального директора Концерну РРТ № 100/ок від 08 грудня

2014 року позивача було звільнено у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Своє звільнення позивач вважав незаконним, оскільки у наказі від 08 грудня 2014 року № 100/ок відсутнє посилання на обов`язкову підставу звільнення - згоду первинної профспілкової організації Концерну РРТ, членом якої є позивач. Відповідач не надав до профспілкової організації документальні докази того, що вичерпав всі правомірні можливості зі скорочення витрат на оплату праці без скорочення чисельності працівників.

Власник Концерну РРТ уповноважив звільняти працівників за Контрактом з Генеральним директором Концерну РРТ, хоча судовим рішенням, що набрало законної сили до звільнення Позивача, заборонено відповідачу звільняти працівників КРРТ.

Крім того, відповідач порушив вимоги статті 116 КЗпП України, оскільки не провів із позивачем повний розрахунок, не сплатив всі передбачені у зв`язку зі звільненням виплати. Власник або уповноважений ним орган не повідомили позивача письмово про нараховані суми, передбачені у зв`язку зі звільненням перед сплатою цих сум.

Концерн РРТ не виплатив позивачу премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за червень-грудень 2014 року та безпідставно не нарахував одноразові премії з нагоди державних і професійних свят - до Дня Незалежності України і до Дня працівників радіо, телебачення і зв`язку.

05 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про збільшення позовних вимог. (а. с. 206-219, т. 2)

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада

2015 року заяву представника позивача про доповнення у цивільній справі позовних вимог задоволено частково. (а. с. 22-26, т.3)

З урахуванням зазначеного та часткового задоволення заяви про доповнення позовних вимог, ОСОБА_1 остаточно просив суд:

- скасувати наказ Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 08 грудня 2014 року № 100/ок «Про припинення трудового договору (контракту)»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді помічника генерального директора Концерну РРТ;

- зобов`язати Концерн РРТ додатково нарахувати та виплатити

ОСОБА_1 щомісячну премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за червень-грудень 2014 року в розмірі 20 162,35 грн;

- зобов`язати Концерн РРТ додатково нарахувати та виплатити

ОСОБА_1 премії в розмірі 6 265,00 грн до Дня Незалежності України та 6 265,00 грн до Дня працівників радіо, телебачення і зв`язку;

- зобов`язати Концерн РРТ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу;

- зобов`язати Концерн РРТ виплатити ОСОБА_1 різницю боргу за підприємством на кінець місяця за липень 2014 року в розмірі 9 207,20 грн;

- стягнути з Концерну РРТ на користь ОСОБА_1 середній заробіток з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 1 203,01 грн за час затримки виплати належних йому сум при звільненні по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Концерну РРТ на користь ОСОБА_1 середній заробіток з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 1 203,01 грн за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Концерну РРТ на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн;

- допустити негайне виконання рішення в частині стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктом 2 частини першої статті 367 ЦПК України та в частині поновлення на роботі в Концерні РРТ

ОСОБА_1 на посаді помічника генерального директора Концерну РРТ;

- визнати звільнення з посади помічника генерального директора Концерну РРТ під виглядом скорочення численності штату дискримінацією інваліда.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня

2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності порушення відповідачем трудового законодавства при звільненні позивача.

Оскільки первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення не надала у встановлений законом строк рішення про надання згоди чи про не надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , а тому відповідно до вимог статті 43 КЗпП України відповідач правомірно вважав, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Позивачу було надано перелік вакантних посад та запропоновано перевестися на іншу роботу відповідно до його спеціальності, проте він відмовився від запропонованої роботи, про що було складено відповідний акт.

Щодо позовних вимог стосовно виплати премій, суд вважав, що питання виплати чи невиплати премій віднесено виключно до компетенції адміністрації Концерну РРТ. Керівник організації відповідно до Статуту самостійно організовує та контролює виконання працівниками своїх обов`язків, визначаючи тим самим преміювання кожного працівника.

З огляду на висновки суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням на законних підставах відповідно до вимог КЗпП України, суд вважав також недоведеними позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням,ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року зупинено апеляційне провадження у цій справі до закінчення перегляду у касаційному порядку справи № 359/10611/15-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, про визнання протиправним та скасування наказу.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника генерального директора Концерну РРТ.

Стягнуто з Концерну РРТ середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення 821 491,86 грн.

Стягнуто з Концерну РРТ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи ту обставину, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня

2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року та постановою Верховного Суду від 17 липня

2019 року у справі № 359/10611/15-ц, наказ від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» визнано незаконним, вважав, що наказ відповідача від 08 грудня 2014 року № 100/ок про звільнення позивача також є незаконним, а тому наявні підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Апеляційний суд, здійснивши відповідний розрахунок з урахуванням матеріалів справи вважав, що на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення рішення у розмірі 821 491,86 грн.

Крім того, апеляційний суд вважав, що незаконне звільнення з роботи призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, враховуючи принцип справедливості та розумності, позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині преміювання, апеляційний суд виходив із того, що премія з нагоди свята не є обов`язковою виплатою. Питання виплати чи невиплати премій, зазначених у позовних вимогах позивача, віднесено виключно до компетенції адміністрації Концерну РРТ.

Апеляційний суд встановив, що позивачу була виплачена вихідна допомога у розмірі 14 110,88 грн, а тому відмовив в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Також, на думку апеляційного суду, вимоги про визнання звільнення дискримінацією інваліда задоволенню не підлягають, оскільки звільнення з роботи за скороченням не є дискримінацією інваліда, а пов`язано з вимогами трудового законодавства щодо можливого звільнення працівників з підстав встановлених законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2020 року Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У червні 2020 року справу № 761/738/15-ц передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про поновлення позивача на роботі, суд апеляційної інстанції порушив вимоги статей 64 Господарського кодексу України та 49-4 КЗпП України, відповідно до положень яких підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до штатного розпису підприємства, введеного в дію з 09 грудня 2014 року, посада помічника генерального директора відсутня, а отже, відсутні підстави для виконання позивачем відповідної роботи. Факт скасування наказу від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» не є безумовною підставою для поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Апеляційним судом не з`ясовано, чи є порушення законодавства у зв`язку зі скасуванням наказу про скорочення штату такими, що безпосередньо впливають на дотримання процедури вивільнення працівника, а також чи є ці порушення такими, що тягнуть поновлення на роботі.

Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення статті

235 КЗпП України, оскільки не з`ясовано, з чиєї вини справа про поновлення на роботі розглядається судами протягом п`яти років.

Крім того, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції допустив порушення статей 81, 263 ЦПК України, оскільки оскаржувана постанова не містить жодних посилань на доказ, яким підтверджено завдання позивачу у зв`язку зі звільненням моральних страждань.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення оскаржує постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року лише в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог Верховним Судом не переглядається.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді помічника президента Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення з 17 січня 2007 року на підставі наказу № 9/ок від 17 січня 2007 року. (а. с. 29, т. 1)

04 березня 2008 року у зв`язку з затвердженням нової редакції статуту Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення переведений на посаду помічника генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення.

Наказом від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» було скорочено штатні одиниці та виведено їх зі штатного розпису. (а. .с 131-135,

т. 1)

Повідомленням від 12 серпня 2014 року запропоновано ОСОБА_1 роботу на підприємстві на вільних посадах. (а. с. 145, т. 1)

Відповідно до акта від 06 жовтня 2014 року ОСОБА_1 від переведення на іншу роботу в Концерні радіомовлення, радіозв`язку та телебачення відмовився. (а. с. 148, т. 1)

Наказом від 08 грудня 2014 року № 100/ок ОСОБА_1 було звільнено з посади у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. (а. с. 27, т. 1)

У справі № 359/10611/15-ц рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року, було ухвалено рішення про визнання протиправним та скасування наказу генерального директора від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення», який був підставою для скорочення посади позивача у цій справі.

Постановою Верховного у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року залишено без змін. (а. с. 230-234, т. 4)

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 49-4 КЗпП України ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Професійні спілки мають право вносити пропозиції відповідним органам про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов`язаних з вивільненням працівників.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

У справі, що переглядається, судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що наказом від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» було скорочено штатні одиниці та виведено їх зі штатного розпису.

У зв`язку із зазначеним, наказом від 08 грудня 2014 року № 100/ок

ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України (частина перша статті 18 ЦПК України).

У справі № 359/10611/15-ц рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року (провадження № 61-19115св18), визнано протиправним та скасовано наказ генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» від 12 серпня 2014 року № 378.

У вказаній справі встановлено, що між адміністрацією Концерну РРТ та об`єднаною профспілковою організацією Концерну РРТ укладено колективний договір про взаємні обов`язки на 2014-2016 роки, що був затверджений конференцією трудового колективу Концерну РРТ 23 квітня 2014 року та зареєстрований Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації

29 квітня 2014 року за № 147 (з рекомендаціями від 12 травня 2014 року

№ 12/35-100).

Відповідно до п. 3.1. Колективного договору реорганізація Концерну РРТ (філій), зміна форми власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися не раніше ніж через три місяці після надання до первинних профспілкових організацій філій (дирекцій) Концерну інформації, зокрема про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення.

Відповідне повідомлення профспілки було проведено Концерном, з порушенням п. 3.1. Колективного договору, а саме, 8 серпня 2014 року, тобто за чотири дні, а не за три місяці до початку проведення процедури скорочення, яка відповідно, розпочалася відповідачем з дня видачі наказу генерального директора Концерну РРТ від 12 серпня 2014 року №378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення».

Наказ про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис підприємства, відповідно до діючого законодавства про працю, погоджується з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) за три місяці до звільнення працівників, що вважається офіційною інформацією про початок проведення спільних консультацій відповідно до статті 49-4 КЗпП.

Станом на 12 серпня 2014 року, день винесення наказу генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення», погодження оспорюваного наказу, як і самого скорочення, з профспілкою не було.

Внесення до оспорюваного наказу осіб, які підлягають звільненню, з вказівкою про доведення до їх конкретного відома про подальше безальтернативне звільнення, підготовку документів для скорочення саме цих працівників, на стадії прийняття рішення (видачі наказу) про необхідність скорочення штату працівників є недопустимим і порушує їх права, оскільки, всі заходи зазначені в пунктах 2-6 оспорюваного наказу, можуть здійснюватися роботодавцем лише після завчасного отримання згоди на саме скорочення, якої у даному випадку відповідачем отримано не було.

Вказане порушення впливає на права працівників стосовно доведення обставин щодо переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі відповідно до статті 49-2 КЗпП України і свідчить про нерівноправне становище сторін трудових правовідносин.

Таким чином, у справі № 359/10611/15-ц встановлено відсутність підстав для скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, та скасовано наказ генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 12 серпня

2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення», на підставі якого було звільнено ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, дійшов обґрунтованого висновку про те, що правові підстави для звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України були відсутні, у зв`язку з чим вимоги позивача щодо поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції допустив порушення статей 81, 263 ЦПК України, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Вирішуючи питання стягнення завданої моральної шкоди, апеляційний суд виходив із засад розумності та справедливості, а доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»).

Інші доводи касаційної скарги свідчать про незгоду заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам та доказам сторін та дійшов обґрунтованого висновку, що на момент розгляду справи судом підстава, з якою пов`язувалось звільнення позивача, тобто, наказ про скорочення штату та чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв`язку і телебачення, перестала існувати, оскільки цей наказ визнано незаконним і скасовано.

У зв`язку з тим, що суд правильно застосував положення частини четвертої статті 82 ЦПК України та врахував преюдиційні судові рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної

інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук