Провадження № 2/752/873/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 листопада 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Шляхово-Експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них «МАГІСТРАЛЬ», третя особа: ТДВ «СТ «Домінанта» про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,-

в с т а н о в и в:

у червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «ШЕУ по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них «МАГІСТРАЛЬ», про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18.01.2018 року на вул. Генерала Матикіна, 16 у м. Києві ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з КП «ШЕУ по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них «МАГІСТРАЛЬ», керуючи автомобілем «ЗИЛ» номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є КП «ШЕУ по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них «МАГІСТРАЛЬ», не дотримавшись безпечного бокового інтервалу, допустив зіткнення з належним йому припаркованим автомобілем «Пежо» номерний знак НОМЕР_2 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2018 року ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Дане ДТП призвело до суттєвого пошкодження його автомобіля та понесення затрат на його ремонт у розмірі 95 893,10 грн., а також до завдання йому моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 20 000,00 грн., так як тривалий час - впродовж трьох місяців, був позбавлений можливості вільного пересування на власному транспорті, що зумовило виникнення вимушених негативних змін у його житті та призвело до душевних страждань і приниження ділової репутації.

Тому, просив стягнути з КП «ШЕУ по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них «МАГІСТРАЛЬ» як власника джерела підвищеної небезпеки - автомобіля «ЗИЛ» номерний знак НОМЕР_1 та як роботодавця особи, вина якої встановлена судовим рішенням, у відшкодування завданої йому шкоди 115 893,10 грн., з якої матеріальна шкода по ремонту автомобіля - 95 893,10 грн., моральна шкода - 20 000,00 грн.

Ухвалою від 27.06.2018 року відкрито провадження у цивільній справі (а.с. 82).

Ухвалою від 10.12.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 07.02.2019 року (а.с. 93-95).

Ухвалою від 07.02.2019 року постановлено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.04.2019 року (а.с. 134-135).

11.04.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання призначено на 14.08.2019 року (а.с. 142).

14.08.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання призначено на 08.10.2019 року (а.с. 150).

08.10.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання призначено на 20.11.2019 року (а.с. 155).

20.11.2019 року підготовче засідання відкладено на 10.02.2020 року у зв`язку із залученням до участі у справі третьої особи - ТДВ «СТ «Домінанта» (а.с. 161-162).

Ухвалою від 18.02.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 25.05.2020 року (а.с. 170).

25.05.2020 року справа не розглядалась, судове засідання призначено на 24.06.2020 року (а.с. 175).

24.06.2020 року справа не розглядалась, судове засідання призначено на 24.11.2020 року (а.с. 178).

31.01.2019 року до суду надійшов відзив на позову, в якому КП «ШЕУ по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них «МАГІСТРАЛЬ» проти позову заперечило та просило суд відмовити у його задоволенні, оскільки цивільно-правова відповідальність підприємства як власника автомобіля «ЗИЛ» номерний знак НОМЕР_1 на момент ДТП була застрахована ТДВ «СТ «Домінанта» згідно полісу № АК/5065924 від 10.03.2017 року, тому саме страхова компанія є належним відповідачем, до якого мають бути пред`явлені вимоги. В частині відшкодування моральної шкоди просило суд відмовити через недоведеність вимоги. Також заперечило проти розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з огляду на його неспівмірність зі складністю справи, виконаних робіт, часом, витраченим на їх виконання (а.с. 102-106).

Третя особа пояснення щодо позову не надала.

Відповідь на відзив не надходила.

В судовому засіданні позивач вимоги та обґрунтування позову підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача - Костюк О.П. в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог категорично заперечив, посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність підприємства була застрахована третьою особою. Просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, будучи в установленому законом порядку повідомленою про час, дату та місце судового засідання, явку свого представника не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила, пояснення щодо позову не надала.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля «Пежо» державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 70).

18.01.2018 року на вул. Генерала Матикіна, 16 у м. Києві ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ЗИЛ» номерний знак НОМЕР_1 , не дотримавшись безпечного бокового інтервалу, допустив зіткнення з припаркованим автомобілем «Пежо» номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 10-11).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 12-13).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на викладене, позивач звільнений від доказування підстав для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки наявність вини в діях відповідача ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню.

Вказане також не спростовано сторонами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем було сплачено на рахунок ТОВ «Автопассаж» за ремонт його автомобіля 95 893,10 грн. (а.с. 20, 21).

Також судом встановлено та не заперечено сторонами, що власником автомобіля «ЗИЛ» номерний знак НОМЕР_1 є КП «ШЕУ по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них «МАГІСТРАЛЬ», з яким ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах і який на момент ДТП виконував свої трудові обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

В той же час, як встановлено судом та не заперечено сторонами, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність КП «ШЕУ по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них «МАГІСТРАЛЬ» була застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ № АК/5065924 від 10.03.2017 року в ТДВ «СТ «Домінанта» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 100 000,00 грн. (а.с. 22).

ТДВ «СТ «Домінанта» виплата страхового відшкодування не проведена, докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні.

Вказане також не заперечено сторонами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2014 року.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно вказаного Закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. ст. 3, 5 Закону).

Згідно ст.6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону).

За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, відшкодування шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Отже, володілець джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу, якщо вона встановлена умовами договору, і втрату вартості автомобіля у разі її наявності.

Суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності ( ст. 3 Закону).

Такий висновок відповідає Правовій позиції Верховного Суду, висловленій 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15, 12.12.2018 року у справі № 758/2356/17-ц.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п.п. 14, 24 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів диспозитивної правової визначеності, диспозитивності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в ч1 1 ст. 1 ЦПК України, враховуючи правову позицію Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 755/18006/15-ц про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, суд приходить до висновку, що матеріальна шкода, завдана позивачу дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 18.01.2018 року, має бути виплачена ТДВ «СТ «Домінанта».

Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд надходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Позивач посилається на те, що у зв`язку із пошкодженням автомобіля тривалий час - впродовж трьох місяців (період ремонту), був позбавлений можливості вільного пересування на власному транспорті, що зумовило виникнення вимушених негативних змін у його житті та призвело до душевних страждань і приниження ділової репутації, чим йому завдано моральної шкоди, розмір якої ним оцінено в 20 000,00 грн.

Вважає, що саме ці кошти має відшкодувати йому відповідач як компенсацію заподіяної ним йому моральної шкоди.

Разом з тим, позивачем не доведено, як факт спричинення йому моральної шкоди, так і її розмір.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7,8,9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79,80, 81, 223,258, 262, 264, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Шляхово-Експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них «МАГФСТРАЛЬ», третя особа: ТДВ «СТ «Домінанта» про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко