Номер провадження: 22-ц/813/4044/20
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

14.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у особі головуючого судді Громіка Р,Д., ознайомившись з апеляційною скаргою заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2016 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області, Державної казначейської служби України, третя особа ліквідаційна комісія Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу, що здійснює досудове слідство,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

05 вересня 2017 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України звернувся з апеляційною скаргою до суду.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2016 року.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Дослідивши апеляційну скаргу та матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про повернення апеляційної скарги з наступних підстав.

Пунктом першим частини 5 статті 357 ЦПК України встановлено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.

Згідно із ч. 1 ст. 292 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент подачі апеляційної скарги) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд України висловив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак наведене Конституційний Суд України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, апеляційною скаргою в інтересах держави. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справах KOROLEV v. RUSSIA № 5447/03 від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA № 42454/02 від 15 січня 2009 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру».

За змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

За змістом частини четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України, заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 вказав, що Державна казначейська служба України участі у справі не приймала, рішення суду першої інстанції не отримувала, а лише під час виконання судового рішення дізналась про факт списання за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 195 360,00 грн на відшкодування майнової та моральної шкоди, а тому Державна казначейська служба України звернулась до Генеральної прокуратури України з метою представництва інтересів держави в її особі та оскарження рішення суду першої інстанції. Самостійно Державна казначейська служба України не забезпечила належний захист інтересів держави шляхом оскарження незаконного судового рішення, а тому прокурор вступає у вказану справу в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України, оскільки стягнення значних грошових коштів з державного бюджету порушує інтереси держави.

Однак суд апеляційної інстанції зазначає, що до апеляційної скарги не додано жодного доказу звернення Державної казначейської службу України до Генеральної прокуратури України з метою представництва інтересів держави в її особі та оскарження рішення суду першої інстанції.

Крім того суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до п. 17 Положення про Державну казначейську службу України, постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках.

Враховуючи вищезазначене, Державна казначейська служба України є юридичною особою, яка наділена цивільною процесуальною правоздатністю та цивільною процесуальною дієздатністю у відповідності до положень статей 46, 47 ЦПК України, а тому мала право звернутись з апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2016 року, однак таке право не було реалізовано зазначеним державним органом.

На підставі вищевикладеного, апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду в апеляційній інстанції та підлягає поверненню скаржнику на підставі п. 1 ч. 5 ст. 357 ЦПК України.

Керуючись ст. 357 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2016 року вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Одеського апеляційного суду Р.Д. Громік