ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/171/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Сташків Б. І.,

за участі секретаря -Іванюти О.М.

та сторін - представника ОСОБА_1 адвоката Бурко О.В.; представника товариства адвоката Подановського Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 607/14931/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2019 року, ухваленого суддею Сливки Л.М., повний текст рішення складений 1 серпня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Траст Фінанс", ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про позасудове врегулювання,

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ТзОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс", ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про позасудове врегулювання від 19 червня 2008 року.

В обґрунтування позову посилається на те, що 26 червня 2018 року на її адресу надійшов лист з якого з`ясувала, що існує спірний договір, укладений між її чоловіком та ТзОВ «ФК «Траст Фінанс» відповідно до якого вони врегулювали позасудові способи можливих спорів та визначили порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку в рахунок погашення можливої заборгованості за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Електрон Банк» 19 червня 2008 року. Спірний договір був укладений без її згоди, що на момент його підписання було порушенням вимог статті 203 ЦК України, а тому його слід визнати недійсним на підставі статті 215 ЦК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Траст Фінанс", ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про позасудове врегулювання - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2018 року, відповідно до якої заборонено товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Траст Фінанс" та ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії внаслідок яких право власності або право вимоги на майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , загальною площею 286,4 кв.м., житловою площею 97,9 кв.м., який належить ОСОБА_2 на праві власності та земельну ділянку площею 0,1 га., розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності, може перейти до третіх осіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 липня 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання) від 19.06.2008 року не є правочином про розпорядження спільним майном подружжя.

В іпотечному договорі відсутнє іпотечне застереження. Пунктом 16 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється, в тому числі, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладається та нотаріально посвідчується одночасно з цим договором (позасудове врегулювання).

Частиною 1 статті 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, вказана норма однозначно вказує на необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку у разі відсутності іпотечного застереження у договорі іпотеки.

Заявою від 19.06.2008 року ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловікові на передачу в іпотеку належного на праві спільної сумісної власності майна і на укладення іпотечного договору. У вказаній заяві не зазначено про згоду на укладення будь-яких інших договорів щодо спільного майна.

ТзОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс" подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначили, що посилання апелянта на те, що жодних нотаріально засвідчених заяв, які б підтверджували згоду на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя вона не надавала, не заслуговують на увагу з огляду на наступне. ОСОБА_1 у нотаріально посвідченій заяві про надання згоди на укладення її чоловіком договору іпотеки щодо спільного сумісного майна на умовах та на його розсуд, свідчить про наявність її згоди на включення до іпотечного договору оспорюваних положень про позасудове врегулювання, оскільки сторони іпотечного договору (банк та чоловік позивача) при його укладенні дійшли згоди щодо таких положень. Отже, окремої згоди від позивачки як дружини іпотекодавця на встановлення конкретних умов іпотечного договору законодавством України, чинним на момент укладення спірного договору іпотеки, не вимагалося.

Доводи апеляційної скарги про те, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (звернення стягнення на предмет іпотеки) шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, що міститься в іпотечному договорі, є окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на вчинення якого потребується окрема згода одного з подружжя, є безпідставними. Задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання на підставі договору є лише одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку". Разом з тим за ст. 65 СК України одним із подружжя надається згода на передачу спільного майна подружжя в іпотеку, а не на спосіб його реалізації іпотекодержателем у випадку порушень забезпеченого іпотекою зобов`язання.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Бурко О.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній

Представник ТзОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс" адвокат Подановський Т.Р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, зіславшись на доводи, викладені у відзиві.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про те був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення 9 січня 2020 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади, а тому колегія суддів вважає за можливим проводити розгляд справи у його відсутності.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції на підставі доказів, наданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , надавши згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на передачу в іпотеку належного їм майна і право визначати самостійно умови такого забезпечення, тим самим погодилась на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

З таким висновком суду погоджується й колегія суддів.

Судом встановлено, що 13 червня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 13 червня 1998 року (а.с. 17).

19 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (далі ВАТ «Електрон Банк»), правонаступником якого є ТзОВ «ФК «Траст Фінанс» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, згідно якого з метою повного та своєчасного виконання основного зобов`язання, котре виникло на підставі кредитного договору № КF50202 від 19 червня 2008 року, ОСОБА_2 передає в іпотеку ВАТ «Електрон Банк» нерухоме майно з усіма його приналежностями, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 286,4 мю кв., житловою площею 97,9 м. кв. та земельну ділянку площею 0,10 га, що в АДРЕСА_1 пункт 1,2 договору (а.с. 12-16).

ОСОБА_1 надала згоду на передачу в іпотеку вказаної нерухомості, як спільного майна подружжя згідно з Іпотечним договором, що нею не заперечується. Ці обставини доказуванню не підлягають в силу вимог частини 1 статті 82 ЦПК України, оскільки визнані сторонами та сумнівів щодо їх достовірності або добровільності визнання у суду не виникає.

З огляду на таку згоду позивачка погодилась і на інші умови Іпотечного договору, викладені у пункті 16 де вказано, що звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється, в тому числі, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладається та нотаріально посвідчується одночасно з цим договором (позасудове врегулювання), а також у пункті 18 «г» де вказано, що реалізація предмета іпотеки після звернення на нього стягнення може здійснюватись, в тому числі, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Ще на момент підписання Іпотечного договору, сторони домовились про укладення та нотаріальне посвідчення договору про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання).

На виконання вказаного вище пункту 16 Іпотечного договору, 19 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання).

Згідно з пунктом 4 цього договору, сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору наступними способами, а саме: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у порядку встановленому цим договором; надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому цим договором.

Відповідно до пункту 5 Спірного договору, право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно цього договору, належить іпотекодержателю.

21 червня 2018 року ТзОВ «ФК «Траст Фінанс» надіслало на адресу суду повідомлення про намір набути право власності на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 286,4 м. кв.; земельну ділянку площею 0,10 га, що в АДРЕСА_1 .

Статтями 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до вимог частини 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" № 898-IV від 05 червня 2003 року, у редакції, що діяла на момент укладення Іпотечного договору та Спірного договору (далі Закон № 898-IV), звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині 1 статті 36 Закону № 898 -IV вказано, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини 3 статті 36 Закону № 898 -IV договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Таким чином, суд першої інстанції правильно прийшов до переконання, що іпотечний договір підписаний сторонами (банком та чоловіком позивачки із її згоди), які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

При цьому ОСОБА_1 з часу укладення ОСОБА_2 іпотечного договору не зверталась із заявою до банку щодо незгоди її з умовами іпотечного договору чи його окремих пунктів.

Крім того, даючи згоду на передачу своєму чоловікові, ОСОБА_1 в іпотеку належного їй майна і право визначати йому самостійно умови такого забезпечення, тим самим погодилась й на те, що на майно відповідно до застереження може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб, не потребуючи при цьому її письмової згоди при укладенні договору про задоволення вимог іпотекодержателя, чим спростовуються доводи апеляційної скарги.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що передане її чоловіком ОСОБА_2 майно в іпотеку є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому при укладенні договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.06.2008 року необхідна її письмова згода. Ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наступним.

Обов`язок одного з членів подружжя отримати згоду іншого на розпорядження спільним майном сформульований у статті 65 Сімейного кодексу України, частинами 1, 2 та 3 якої визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, визначаючи чи потрібна згода одного з подружжя на укладення конкретного договору іншим, слід визначити, чи передбачає він розпорядження їх спільним майном, адже якщо цього не буде, то і сама згода законом не передбачена.

Тому надання згоди другому з подружжя на передачу в іпотеку спільного сумісного майна на умовах на його розсуд свідчить про наявність згоди на включення до іпотечного договору застереження про позасудове врегулювання, яке проявилось у складанні договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.06.2008 року, тобто в той же день, що і іпотечний договір, на який отримана згода позивачки, а тому доводи апеляційної скарги про необхідність окремої її згоди на укладання оспорюваного договору є безпідставними, оскільки цей договір визначив тільки спосіб реалізації іпотекодержателем майна, забезпеченого іпотекою у випадку порушеного боржником зобов`язання, а задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання на підставі договору є лише одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, стаття 65 СК України застосовується, коли одним із подружжя надається згода на передачу спільного майна подружжя в іпотеку, а не на спосіб реалізації іпотекодержателем у випадку порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 25 листопада 2019 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2019 року підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384,389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2019 року залишити без зміни.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2019 року.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Б.І.Сташків