Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/286/20
Єдиний унікальний №733/499/20
Рішення

Іменем України

16 грудня 2020 року м. Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області

у складі головуючого судді Овчарика В.М.,

за участю секретаря Ткаченко В.М.,

позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 та

її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ічня за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності,

установив:

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що з 28 вересня 2013 року по 10 травня 2019 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Ічнянського районного суду від 09 квітня 2019 року було розірвано. У період шлюбу 30.04.2014 року вони спільно на підставі договору купівлі- продажу придбали будинок АДРЕСА_1 , який є спільним їх сумісним майном, право власності на який зареєстровано за відповідачкою. Після розірвання шлюбу сторони не змогли домовитись щодо порядку поділу даного будинку. Тому позивач за первісним позовом просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , а іншу 1/2 частину будинку залишити у власності ОСОБА_1 ..

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності, мотивуючи свої вимоги тим, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві особистої власності, оскільки вказане майно придбане нею за кошти, які належали їй особисто та були набуті до шлюбу з ОСОБА_3 . Оскільки 13 вересня 2013 року згідно договору купівлі-продажу вона продала ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_2 . Крім того, 17 вересня 2013 року вона отримала в борг від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 16 000 гривень. Також 17 вересня 2013 року між нею та попереднім власником будинку ОСОБА_5 була досягнута домовленість про придбання нею житлового будинку в АДРЕСА_1 та в цей же день нею були сплачені кошти в сумі 50 000 грн. Тобто остання за власні кошти придбала спірний будинок, при цьому ОСОБА_3 участі у придбанні будинку не приймав.

Відзиву щодо первісного позову від позивачки за зустрічним позовом не надійшло.

Відповідно до відзиву, поданого позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 , останній просив відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 з посиланням на те, що жоден із пунктів договору купівлі-продажу будинку не містить застереження про сплату покупцем коштів продавцю саме до укладення шлюбу між сторонами та що будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; посилання останньої на наявність усної домовленості 17.09.2013 року між нею та ОСОБА_5 щодо продажу будинку та сплати нею особистих коштів на його придбання, а також розписки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не є належними доказами (а.с. 59).

Відповіді на відзив позивача за первісним позовом від позивачки за зустрічним позовом не надійшло.

Ухвалою суду від 26 травня 2020 року відкрито провадження у даній справі (а.с. 17).

За клопотанням позивача за первісним позовом ухвалою судді від 26 травня 2020 року витребувано від ОСОБА_1 копію свідоцтва про укладення шлюб, а від приватного нотаріуса Варзагер Л.Ф. копію договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 18-19).

24 червня 2020 року відповідачкою ОСОБА_1 поданий зустрічний позов до ОСОБА_3 (а.с. 26-27), який ухвалою суду від 13 липня 2020 року був об`єднаний в одне провадження з первісним позовом (а.с. 55-57).

13 липня 2020 року представником позивача подано клопотання про застосування заходів процесуального примусу (а.с. 50), у задоволенні якого ухвалою суду від 13.07.2020 року було відмовлено (а.с. 55-57).

За клопотанням представника позивачки за зустрічним позовом (а.с. 64) та її заявою (а.с. 65) ухвалою суду від 10 серпня 2020 року витребувано від приватного нотаріуса Варзагер Л.Ф. копію всіх матеріалів справи, що була сформована нотаріусом за результатами укладення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та викликано свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у судове засідання (а.с. 67-69).

Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 67-69).

28.09.2020 року представником позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 подано клопотання про приєднання до матеріалів справи відповідь ОСОБА_7 на адвокатський запит та встановлення додаткового строку для подання доказів (а.с. 114), у задоволенні якого протокольною ухвалою суду від 16.12.2020 року було відмовлено.

Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, свої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 , допитана у судовому засіданні як свідок, зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити із зазначених у ньому підстав, у задоволенні первісного позову просила відмовити, при цьому пояснила, що кошти за купівлю будинку по АДРЕСА_1 у сумі 50 000 грн вона особисто віддала ОСОБА_5 17.09.2013 року, який віддав їй ключі від будинку. Зазначені кошти є її особистою власністю, так як 37 000 грн вона отримала за договором купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 13.09.2013 року, яку вона продала своєму колишньому чоловіку ОСОБА_4 , а 16 000 грн отримала у борг від останнього, який віддала її мати. Юридичне оформлення договору купівлі-продажу будинку відбулося пізніше через відсутність належно оформленої земельної ділянки, на якій розміщений спірний будинок. На момент розрахунку з продавцем будинку ніяких спільних коштів з ОСОБА_3 не було.

Представник позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити із зазначених у ньому підстав.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показала, що у середині вересня 2013 року вона була присутня під час того, як ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_4 16 000 грн на придбання будинку, про що була складена відповідна розписка.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показав, що 17.09.2013 року ОСОБА_1 особисто віддала йому 50 000 грн за купівлю будинку по АДРЕСА_1 , про що він склав відповідну розписку. Офіційно договір купівлі-продажу будинку був складений тільки у 2014 році через те, що не була оформлена земельна ділянка, на якій розташований будинок. Вирішення питання про продаж будинку велося з ОСОБА_1 ще з літа 2013 року.

Заслухавши показання свідків, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2013 року по 09 квітня 2019 року (а.с. 11, 32).

Від спільного проживання у шлюбі в останніх ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_8 (а.с. 10).

31 грудня 2019 року ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище ОСОБА_10 ) (а.с. 29, 30) уклала шлюб із ОСОБА_11 , після чого їй було присвоєне прізвище « ОСОБА_12 » (а.с. 31).

Під час шлюбу згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 квітня 2014 року ОСОБА_1 придбала будинок АДРЕСА_1 за 50 000 грн (а.с. 36-37).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, на придбання спірного будинку ОСОБА_1 були витрачені кошти від продажу 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 у сумі 37 000 грн, яку 13 вересня 2013 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продала колишньому чоловікові ОСОБА_4 (а.с. 34-35).

Із копії розписки від 17 вересня 2013 року вбачається, що ОСОБА_13 отримала в борг від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 16 000 гривень (а.с. 42).

Копією розписки ОСОБА_5 від 23.09.2020 року підтверджується отримання ним 17.09.2013 року від ОСОБА_13 грошових коштів у сумі 50 000 грн за продаж останній будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 41).

Згідно ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК).

На підтвердження ст. 80 ЦПК України, яка покладає обов`язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, ОСОБА_3 не надано суду об`єктивних та переконливих доказів, які б надавали можливість в судовому порядку визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності саме на його 1/2 частину.

З урахуванням викладеного, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем за первісним позовом не спростовано докази позивачки за зустрічним позовом про придбання нею спірного будинку за особисті кошти, при цьому не надано жодного доказу на підтвердження того, що в період шлюбу ОСОБА_3 мав дохід, який використав для придбання будинку.

За таких обставин, на придбаний ОСОБА_1 будинок з огляду на положення пункту 3 частини першої статті 57, частини першої статті 60 Кодексу, не поширюється режим спільного сумісного майна подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

З огляду на викладене вище, суд вважає зустрічний позов таким, що ґрунтується на законі, при цьому доведений належними та допустимими доказами, тому підлягає задоволенню, що, у свою чергу, повністю виключає задоволення первісного позову.

Суд відхиляє доводи позивача за первісним позовом про те, що жоден із пунктів договору купівлі-продажу спірного будинку не містить застереження про сплату покупцем коштів продавцю саме до укладення шлюбу між сторонами та, що будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , що є підставою для відмови у позові, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу нотаріус не встановлює природу походження коштів, за які був придбаний будинок та не зазначає це у відповідному договорі.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача за первісним позовом щодо визнання неналежними доказами розписки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також посилання ОСОБА_1 на наявність усної домовленості 17.09.2013 року між нею та ОСОБА_5 щодо продажу будинку та сплати нею особистих коштів на його придбання, оскільки отримання коштів ОСОБА_5 від ОСОБА_1 та останньою від ОСОБА_4 було підтверджено у судовому засіданні безпосередньо свідком ОСОБА_5 та позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 , яку було допитано у судовому засіданні як свідка.

На спростування показань цих свідків будь-яких доказів зі сторони ОСОБА_3 не надано.

Судові витрати по справі відсутні, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, при цьому представник позивачки за зустрічним позовом у судовому засіданні заявила про відсутність судових витрат зі сторони ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 57, 60, 61 СК України, ст. 368 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 17 грудня 2020 року.

Головуючий суддя В.М.Овчарик