Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 554/9108/16-ц

провадження № 61-7332св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арбімаркет», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 березня 2019 року

у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»

(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арбімаркет» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Арбімаркет»), про визнання кредитного договору припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 34 400 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,50 %, на строк до 07 вересня 2015 року.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Полтави від 24 березня 2010 року у справі № 2-733/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 08 вересня 2008 року у розмірі 283 404,73 грн.

ОСОБА_1 зазначав, що ним сплачено заборгованість у розмірі 253 782,05 грн.

Крім того, банк, звернувшись до суду з позовом про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, змінив строк виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим кредитний договір є припиненим, а з дати ухвалення судового рішення, яке набрало законної сили, має обраховуватись й строк позовної давності за пенею та відсотками.

Посилаючись на вищевикладене, а також, що зобов`язання за кредитним договором є виконаним, ОСОБА_1 просив суд визнати кредитний договір від 08 вересня 2008 року припиненим.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Октябрського районного суду міста Полтави

від 05 вересня 2017 року (у складі судді Тімошенко Н. В.) позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано кредитний договір від 08 вересня 2008 року, укладений між

ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , припиненим.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду міста Полтави

від 04 жовтня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 вересня 2008 року позивачем сплачено грошові кошти. Крім того, оскільки після набрання законної сили рішенням суду про дострокове погашення заборгованості за кредитом вимог до позивача про сплату відсотків та пені за кредитним договором в межах строку позовної давності банк не пред`являв, тому кредитний договір від 08 вересня 2008 року є фактично припиненим.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 березня 2019 року заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 05 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами передбачених законом підстав припинення кредитного договору, зокрема, виконання основного зобов`язання належним чином, тому неможливо визнати спірний кредитний договір завершеним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що постановою державного виконавця від 05 лютого 2019 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-733/10 від 02 липня 2010 року закінчено у зв`язку з тим, що 01 лютого 2019 року борг у розмірі 283 404,73 грн було погашено.

Крім того, апеляційний суд не врахував, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц, а саме, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором.

Доводи інших учасників справи

У червні 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Арбімаркет» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 08 вересня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 34 400 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом

у розмірі 15,50 % на строк до 07 вересня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

08 вересня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 укладені договори поруки, відповідно до умов яких останні взяли на себе зобов`язання відповідати як солідарні боржники за невиконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань.

У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань утворилась заборгованість у розмірі 265 022,28 грн, яку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2

та ОСОБА_3 , звернувшись до суду з позовом про дострокове розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Полтави від 24 березня 2010 року (яке набрало законної сили 06 квітня 2010 року) у справі

№ 2-733/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2

та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Полтавське регіональне управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № від 08 вересня 2008 року

у розмірі 283 404,73 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На виконання даного рішення суду ОСОБА_1 на користь банку сплачено 252 782,05 грн.

У травні 2018 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду із заявою про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 05 вересня 2017 року.

12 червня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Арбімаркет» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого останній набув право вимоги до позичальника за кредитним договором від 08 вересня 2008 року, що є предметом спору у даній справі.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 26 червня

2018 року заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 05 вересня

2017 року залишено без задоволення.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2019 року залучено

до участі в справі правонаступника відповідача ПАТ «Банк «Фінанси

та Кредит» - ТОВ «Фінансова компанія «Арбімаркет».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог посилався на те, що банк, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому кредитний договір є припиненим з моменту такої зміни.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статей 526, 530, 610 та 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати прострочення, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору погоджено строк його дії - 07 вересня 2015 року.

У 2010 році банк звернувся до суду з позовом про дострокове розірвання кредитного договору від 08 вересня 2008 року та стягнення заборгованості за ним.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Полтави від 24 березня 2010 року (яке набрало законної сили 06 квітня 2010 року) у справі

№ 2-733/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2

та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Полтавське регіональне управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № від 08 вересня 2008 року

у розмірі 283 404,73 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Отже, звернення банку до суду з позовом про дострокове розірвання кредитного договору свідчить про те, що кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно

до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та стягнення пені припиняється.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Установивши, що позивачем не сплачено у повному обсязі заборгованість за кредитним договором, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами наявності правових підстав для визнання кредитного договору припиненим у зв`язку з його виконанням належним чином.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач сплатив всю суму заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки залишок боргу ним сплачено 01 лютого 2019 року, тобто під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, який не наділений правом досліджувати нові докази

у справі. Проте, відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд касаційної інстанції також не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

За наведених вище обставин, аргументи позивача про те, що у зв`язку із зміною строку виконання основного зобов`язання кредитний договір є припиненим з моменту такої зміни, є неприйнятними, оскільки зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Посилання в касаційній скарзі на висновки, зроблені Верховним Судом

у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц,

є безпідставними, оскільки у наведеній справі вирішувалось питання щодо стягнення кредитної заборгованості, де було зроблено висновок про відсутність підстав для нарахування процентів та пені після зміни строку банком виконання основного зобов`язання.

У справі, що переглядається, предмет позову є відмінний, а питання щодо нарахування боргу після зміни строку виконання основного зобов`язання має вирішуватися у справі про стягнення боргу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованою та такою, що відповідає нормам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька І. В. Литвиненко