Справа № 131/714/17
Провадження № 22-ц/801/185/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 рокуСправа № 131/714/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 131/714/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Олексієнка О. Ю. у залі суду, дата складення повного судового рішення відповідає даті його постановлення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки транспортного засобу, який є об?єктом права спільної сумісної власності.

Позовна заява мотивована тим, що 07 серпня 2004 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який 26 вересня 2015 року розірвано.

Зазначила, що за час перебування у шлюбі ними придбано автомобіль Skoda Octavia Tour 1,8і/110kW, 2007 року випуску, вартістю 128 830 грн, який зареєстровано на відповідача.

Указаний автомобіль придбано за кошти, отримані відповідачем за її згодою у кредит у доларах США на підставі кредитного договору, зобов?язання відповідача за яким забезпечено договором застави вищевказаного автомобіля.

На виконання умов укладеного кредитного договору, у зв?язку з підвищенням курсу валюти, сторонами сплачено 300 000 грн.

Натомість, відповідач на власний розсуд без її згоди розпорядився вищевказаним автомобілем, відчуживши його ОСОБА_3 .

Вважаючи правочин по відчуженню транспортного засобу фіктивним, оскільки відповідач продовжує користуватися ним, просила стягнути з відповідача на свою користь компенсацію вартості Ѕ частки спірного автомобіля, виходячи із загальної суми, сплаченої на виконання умов укладеного кредитного договору, оформленого для придбання автомобіля, а саме в розмірі 150 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 82 697, 35 грн у рахунок компенсації вартості Ѕ частки автомобіля.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 500 грн судового збору та 1 500 грн у відшкодування витрат, понесених на проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль придбано за кошти, отримані сторонами в кредит в інтересах сім?ї, та є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому частки чоловіка та жінки є рівними. Відповідач, у порушення вимог чинного законодавства, розпорядився транспортним засобом без згоди позивача та повторно набув право власності на спірний автомобіль за договором купівлі-продажу і став його одноосібним власником. При цьому, визначаючи вартість компенсації Ѕ частки спільного автомобіля, суд виходив з вартості автомобіля, визначеної за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 15 листопада 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У грудні 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справ між суддями Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2019 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та надано іншим учасникам справи строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою цього ж суду від 08 січня 2020 року справу призначено до розгляду на 23 січня 2020 року у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що суд дійшов висновку про задоволення позову частково без наявності належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль було відчужено відповідачем без письмової згоди позивача, і він діяв не в інтересах сім?ї.

Крім того, позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки відсутність письмової згоди позивача на укладення правочину щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, може бути підставою для визнання такого правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України.

Також, при розгляді цього спору судом першої інстанції неправильно застосовано судову практику, а резолютивна частина судового рішення не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що з 07 серпня 2004 року до 26 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 8, 9).

10 серпня 2007 за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на автомобіль марки «Skoda Octavia Tour 1.8/110 kW», номер двигуна НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Указаний автомобіль придбано за ціною 128 830 грн, оплату було здійснено шляхом сплати 13 серпня 2007 року на підставі довідки-рахунку № 737858 ТОВ «Автотрейдінг-Вінниця», у якому платником вказано ОСОБА_2 , грошових коштів, отриманих останнім за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Універсал Банк».

Відповідно до заяви про видачу готівки № 209_22 від 13 серпня 2007 року ОСОБА_2 отримав у ПАТ «Універсал Банк» кредит за договором № 15/04/765к-07 від 13 серпня 2007 року в сумі 20 080 доларів США, що еквівалентно 101 404 грн (а. с. 13-14).

13 серпня 2015 року вищевказаний транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 15).

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 20-02/19КЕ від 06 квітня 2019 року вартість легкового автомобіля марки «Skoda Octavia Tour», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на 06 квітня 2019 року становить 165 394,70 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно зі статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Висновком судової автотоварознавчої експертизи № 20-02/19КЕ від 06 квітня 2019 року вартість легкового автомобіля марки «Skoda Octavia Tour», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на 06 квітня 2019 року становить 165 394,70 грн.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, був набутий за час шлюбу, що не заперечується сторонами, є цінним майном та неподільною річчю, проте відповідач здійснив його відчуження іншій особі без згоди позивача, як другого з подружжя.

Оскільки вищевказаний автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, що був відчужений ОСОБА_3 без згоди дружини, а доказів того, що отримані відповідачем кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, місцевий суд на підставі досліджених доказів дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості Ѕ частки автомобіля у розмірі 82 697,35 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль було відчужено ним без письмової згоди позивача, і він діяв не в інтересах сім?ї судом не приймаються до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що отримані відповідачем кошти за рахунок відчуження автомобіля було використано в інтересах сім`ї.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Аргументи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення правовідносин і висновків суду не спростовують.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2019 року без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С. К. Медвецький

Судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук