Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3437/19

номер провадження 2/695/503/20

22 січня 2020 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Середи Л. В.

за участю секретаря - Біліченко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Золотоніського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що їм на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.08.2019 року належить по 1/2 частині кожному квартира АДРЕСА_1 . Після набуття права власності на вказану квартиру, позивачам стало відомо про те, що у ній попередніми власниками був зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_3 , з яким позивачі не мають жодної сімейної спорідненості, та який в належній позивачам квартирі не проживає, однак місце реєстрації проживання відповідача зазначена в квартирі позивачів, що створює їм перешкоди і унеможливлює особисте користування і розпорядження належним майном, в тому числі оформлення субсидії на вказане житло, чи, за необхідності, його подальше відчуження.

Таким чином, через наявність реєстрації місця проживання відповідача за даною адресою, позивачі не мають можливості в повній мірі реалізувати свої правомочності власників житла.

За таких обставин, вважаючи свої права як власника квартири порушеними та враховуючи, що відповідач добровільно зі свого місце реєстрації не знімається, а іншого способу врегулювання спірних відносин не існує, позивачі змушені звернутися до суду з відповідною позовною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право на користування вказаною квартирою.

Розгляд вказаної справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 10.01.2020 року.

Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотанням про розгляд справи за участю сторін до суду не направив.

Від представника відповідача за довіреністю надійшла до суду заява, відповідно до якої, остання позовні вимоги визнала повністю та не заперечувала проти виселення ОСОБА_3 із квартири, яка належить позивачам.

За таких обставин, враховуючи наявність достатніх доказів, які стверджують позовні вимоги позивача та на підставі яких суд може прийняти законне та обґрунтоване рішення, останній вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи за відсутності сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 21.08.2019 року, реєстр. № 1962, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Шипович Я.І..

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача, що стверджується довідкою ПрАТ «Янтарь» від 10.10.2019р. № 405.

Згідно з актом обстеження квартири від 18.08.2019 року, складеного комісією у складі жителів будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , відповідач по справі був приписаний у вказаній квартирі її попереднім власником, однак відповідач у вказаній квартирі не проживає більше 16 років, власних речей у квартирі не має, утриманням квартири не займається. Відповідач не є членом сім`ї нових власників, спільного господарства чи побуту з ними не веде.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи містять достатньо доказів відповідно до яких судом встановлено, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, підстави для сумнівів у достовірності вказаних доказів відсутні.

Таким чином суд, враховуючи наведені вище обставини вважає, що позивачем надано достатньо доказів відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації, жодних доказів зворотного матеріали справи не містять.

Більше того відповідач, через свого представника позовні вимоги визнав повністю, повноваження представника перевірені, а тому суд не знаходить підстав для відмови у позові.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Нормами статей ст.,ст. 9, 156 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи позивачі та відповідач по справі не перебувають в родинних відносинах, відповідач не є членом сім`ї позивача та фактично з ним не проживає.

У відповідності до Висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеному у його постанові від 16.11.2016р. № 688/63/15-ц вбачається, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік".

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У своїй постанові від 17.07.2019 року по справі №320/13248/14-ц Верховний Суд дійшов до висновку, що положеннями частини першої статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.

Таким чином судом встановлено, що відповідач фактично не проживає за місцем своєї реєстрації, членом сім`ї позивачів не є, фактично був членом сім`ї попереднього власника майна, яка свої права щодо вказаної квартири передала позивачам.

Згідно із ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстави заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).

За таких підстав суд приходить до переконання про наявність достатніх підстав для задоволення позову.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі зазначеного та керуючись ст., ст. 10, 264, 265, 274, ЦПК України,

ст., ст. 391, 405 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права користування і розпорядження належною на праві приватної власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.,ст. 354-356 ЦПК України.

Суддя Середа Л.В.