КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №367/8343/16 Головуючий у І інстанції Карабаза Н.Ф.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року позивач звернулась до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що сторони перебувають у шлюбі з відповідачем з 25 листопада 2011 року. Її чоловіком за час подружнього життя було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В процесі подружнього життя не змогли з відповідачем дійти згоди щодо розподілу спільного майна. У зв`язку із тим, що подружнє життя не склалось позивач має намір подати позов про розірвання шлюбу та має намір отримати грошову компенсацію у розмірі половини вартості квартири на підставі грошової оцінки, вартість якої складає 668467,51 грн.

На підставі викладеного в позові просила суд першої інстанції стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в сумі 334233,75 грн., що становить 1/2 вартості частки квартири, яка є об`єктом спільного майна подружжя, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,5 кв.м.

В подальшому позивачем подано уточнену позовну заяву в якій зазначено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 грудня 2016 року по справі №367/8351/16-ц шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу прізвище позивача ОСОБА_3 змінено на дошлюбне - ОСОБА_4 . Сторонами, за час спільного проживання та перебування у шлюбі, набуто у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею: 58,5 кв.м., яка зареєстрована на ім`я відповідача, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №30913830 від 12 грудня 2014 року, витягом про державну реєстрацію прав №30913920 від 12 грудня 2014 року, технічним паспортом на квартиру, а також інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 грудня 2017 року.

Після набуття у власність вказаної квартири, разом з відповідачем спільними зусиллями і працею та за спільні кошти здійснили ремонт, сплачували комунальні послуги, а також до припинення шлюбних відносин фактично проживали у вказаному помешканні, що можуть підтвердити свідки. Зважаючи на визначену законом рівність часток у праві спільної сумісної власності кожного, вартість належної позивачу частки у спільному сумісному майні подружжя складає: 668467,51 грн./2 = 334233,75 грн. Питання про поділ набутого сторонами спору в період шлюбу спільного сумісного майна не вирішено, згоди щодо поділу зазначеного майна між сторонами не досягнуто, оскільки в зв`язку з реєстрацією права власності на вказану нерухомість на ім`я відповідача, останній її право на частку у спільному сумісному майні не визнає, добровільно поділити вказане майно відмовляється, до квартири не впускає, хоча вказана нерухомість була набута ними спільно.

На підставі викладеного та через неможливість реально розділити спірну квартиру та відсутність можливості спільного користування вказаним майном внаслідок припинення шлюбних відносин, позивач просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних частка по 1/2 частині за кожним та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 в розмірі 334233,75 грн. з одночасним припиненням її права на частку у спільній сумісній власності на вказане нерухоме майно, стягнути із відповідача на користь позивача всі судові витрати по справі.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Проведено поділ квартири АДРЕСА_2 , що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 визнавши право власності в рівних частках по 1/2 за кожним.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що 06 липня 2011 року між позивачем та ОСОБА_8 (позикодавцем) було укладено договір позики, в якому вказано що позикодавець зобов`язується передати грошові кошти позичальнику у власність у розмірі 42000 доларів на купівлю в особисту приватну власність нерухомого майна, а саме квартири.

Також в договорі прописано, що після отримання повної грошової суми, позичальник зобов`язується надати позикодавцю розписку, яка буде підтвердженням того, що позичальник отримав вказану грошову суму за договором позики у повному обсязі. На підставі виписки щодо інформації про проведені операції у ПАТ КБ «Приватбанк» за грошовими переказами за період з 05 жовтня 2011 року по 05 жовтня 2017 року, надані наступні грошові перекази на ім`я відповідача: 04 лютого 2012 року - 225000 російських рублів, що дорівнює 58500 грн, що дорівнює 7322 доларів США; 16 квітня 2012 року - 590000 російських рублів, що дорівнює 159300 грн, що дорівнює 21240 доларів США; 16 липня 2012 року - 3005 доларів США, що дорівнює 21936 грн; 04 вересня 2012 року - 3000 доларів США, що дорівнює 23970 грн; 19 листопада 2012 року - 3000 доларів США, що дорівнює 23970 грн; 01 березня 2013 року - 3000 доларів США, що дорівнює 23970 грн; 06 жовтня 2014 року - 194000 російських рублів, що дорівнює 62080 грн, що дорівнює 4812 доларів США; 16 червня 2015 року - 30000 російських рублів, що дорівнює 11400 грн, що дорівнює 521 доларів США; 01 жовтня 2015 року - 2000 доларів США, що дорівнює 43120 грн.

Загальний обсяг перерахованих коштів складає 47900 доларів США на купівлю в особисту приватну власність нерухомого майна, а саме квартири, з яких 42000 доларів США було витрачено на придбання квартири в особисту приватну власність за договором позики.

Натомість позивачем не було надано жодного доказу, що підтверджує спільність грошових коштів подружжя і, зокрема, участі позивача грошовими коштами в придбанні квартири та її ремонті, наявність у позивачки грошових коштів достатніх для придбання та ремонту квартири, сплата нею грошових коштів для придбання та ремонту квартири.

Також позивачкою не підтверджено, не надано до суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували спільність грошових коштів подружжя, і зокрема участі позивачки грошовими коштами в придбанні квартири та її ремонті, наявність у позивачки грошових коштів для придбання та ремонту квартири, сплата нею грошових коштів для придбання та ремонту квартири.

Таким чином, судом першої інстанції не правильно та не повно досліджено та надано оцінку договору позики від 06 липня 2011 року (далі - договір позики), оскільки договір позики був укладений з метою задоволення власних (особистих) інтересів, для придбання в особисту приватну власність нерухомого майна, а саме квартири, а отже як випливає з предмету договору позики грошові кошти отримані згідно з ним та з метою задоволення власних інтересів є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Підтвердженням того, що договір укладений в особистих інтересах у зв`язку із чим одержані за ним грошові кошти та відповідно набута за ці кошти спірна квартира є особистою приватною власністю позивача - є факт укладання договору позики 06 липня 2011 року, і на той час відповідач не перебував у шлюбі і не мав мети позичати грошові кошти в інтересах сім`ї.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 адвоката Лантуха Я.В. в якому зазначено, що надані відповідачем письмові матеріали не є належними та допустимими доказами і суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги. Також суд обґрунтовано не взяв до уваги пояснення відповідача про те, що купівля спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу була здійснена за кошти, що належали йому особисто, оскільки спірна квартира набута у власність подружжям на підставі свідоцтва про право власності квартиру, а не договору купівлі продажу квартири. Доказів придбання вказаної квартири за договором купівлі-продажу відповідач не надав, а зазначені відповідачем, як докази своїх заперечень, розписки про передачу коштів в якості оплати вартості квартири невідомій фізичній особі не є документом, який підтверджує факт укладення договору купівлі продажу нерухомого майна у визначеному законом порядку, відтак і не можуть бути належними і допустимими доказами в цій справі.

На підставі викладеного у відзиві просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу банку без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Просив відкласти судове засідання у зв`язку із неможливістю явки в судове засідання його представника адвоката Кащука С.С. за сімейними обставинами. Оскільки суду не надані докази поважності причин відсутності адвоката в судовому засіданні, суд вирішив визнати причини неявки в судове засідання не поважними і розглянув справу без участі апелянта.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Лантух Я.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 25 листопада 2011 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого 12 грудня 2014 року реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області.

Згідно Звіту про незалежну оцінку майна від 09 листопада 2016 року, ринкова вартість квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 668467,51 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 грудня 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_2 змінено на ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтва про шлюб позивач після державної реєстрації шлюбу 27 квітня 2018 року змінила прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_2 .

06 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (позикодавцем) було укладено договір позики, в якому вказано що позикодавець зобов`язується передати позичальнику грошову суму у розмірі 42000 доларів на купівлю в особисту приватну власність нерухомого майна, а саме квартиру. В договорі позики також вказано, що грошові кошти будуть перераховуватись за допомогою банківських системних платежів таких як «Western Union» та іншими міжнародними сервісними платіжними системами. Перерахунок грошових коштів відбуватиметься в наступних валютах: долар, російський рубль. Позичальник зобов`язаний після отримання повної грошової суми, обумовленої за договором позики, надати позикодавцю розписку, яка буде підтвердженням того, що позичальник отримав вказану грошову суму за договором позики у повному обсязі.

Згідно розписки від 01 жовтня 2015 року ОСОБА_1 відповідно до договору позики від 06 липня 2011 року отримав у борг від ОСОБА_8 42000 доларів США, що еквівалентно 334740 грн. та зобов`язався повернути в строк до 06 липня 2022 року.

Відповідно до виписок, наданих ПАТ КБ «Приватбанк» по рахунку ОСОБА_1 , на його рахунок за період з 05 жовтня 2011 року по 05 жовтня 2017 року за міжнародними грошовими переказами від ОСОБА_8 надійшло: 04 лютого 2012 року - 225000 російських рублів; 04 вересня 2012 року - 3000 доларів США; 19 листопада 2012 року - 3000 доларів США; 01 березня 2013 року - 3000 доларів США; 06 жовтня 2014 року - 194000 російських рублів; 16 червня 2015 року - 30000 російських рублів; 01 жовтня 2015 року - 2000 доларів США; 16 квітня 2012 року - 590000 російських рублів; 16 липня 2012 року - 3005 доларів США.

В матеріалах справи містяться розписки, відповідно до яких ОСОБА_1 передав ОСОБА_12 грошові кошти на загальну суму 41000 доларів США в рахунок придбання квартири, розташованої у будинку за адресою: АДРЕСА_4 (Попередній договір №1л/490).

Відповідно до видаткових накладних від 06 листопада 2014 року одержувачем та платником товарів та послуг є ОСОБА_1 .

Згідно трудової книжки ОСОБА_6 , а саме записів 5-10, останній за період з 08 лютого 2012 року по 19 вересня 2012 року призначалась допомога по безробіттю та призначалась матеріальна допомога в період навчання. Згідно запису 11-12 трудової книжки, 01 жовтня 2015 року призначено на посаду голови ОСББ «Лісовик-ІР», 05 лютого 2016 року звільнена з посади за згодою сторін.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута під час шлюбу за спільні кошти, а тому сторони мають рівні права на спільне майно, з визнанням за кожним з подружжя права власності на 1/2 частку квартири, натомість відповідачем не доведено ту обставину, що спірна квартира була придбана за рахунок його особистих коштів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Так, за правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом квартира, що є предметом спору була набута сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбу, відповідно все нерухоме та рухоме майно, не зважаючи на те, на чиє ім`я зареєстровано право власності, набуває режиму спільного сумісного майна подружжя. Спростування презумпції спільності покладено на того з подружжя, який її спростовує.

Однак, наданих відповідачем доказів не достатньо для спростування того, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю та була набута виключно за особисті грошові кошти відповідача.

Так, наданий відповідачем договір позики, укладений ним з його батьком ОСОБА_8 у 2011 році обгрунтовано не був взятий судом першої інстанції до уваги як доказ набуття відповідачем права власності на квартиру за його особисті кошти. Оцінюючи вказаний договір як доказ, суд виходить з того, що укладення такого договору між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в 2011 році не підтверджується будь-яким іншим доказом, який би був прив`язаний до вказаного договору в часі. Сам по собі договір позики надрукований і містить підписи сторін, однак при наявності заперечень щодо укладення такого договору з боку позивачки, суд має обгрунтовані сумніви у його достовірності, зокрема в тому, що такий договір дійсно укладався в зазначений в ньому час, а не був складений пізніше задля вирішення даного спору. Крім того, суд мав встановити, що такий договір був виконаний сторонами цього договору і отримані ним кошти були витрачені для набуття спірної квартири.

Відповідач надав суду докази перерахування ОСОБА_8 ОСОБА_1 в період з лютого 2012 року по жовтень 2015 рік грошових переказів. Разом із тим, ці обставини не свідчать про те, що ці кошти були отримані відповідачем в позику для придбання в особисту приватну власність квартири, а також що ці кошти були витрачені на придбання квартири. Всі перекази були здійснені в період перебування сторін у шлюбі, отже в силу вимог ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю сторін.

Посилання відповідача на розписки гр. ОСОБА_12 , відповідно до яких остання отримувала від відповідача в рахунок придбання ним квартири у неї грошові кошти, також обгрунтовано не були прийняті судом до уваги, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що вказана особа була попередньою власницею спірної квартири, що між нею та ОСОБА_1 укладався попередній договір купівлі-продажу квартири, а також того, що вона в період з 12.03.2013 року по 09.04.2014 року продавала квартиру отримуючи часткові проплати. Також відсутній договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 . Таким чином, вказані докази також не доводять обставин набуття відповідачем квартири за свої особисті кошти, отже не є допустимими.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: