ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/2227/17 Головуючий суддя І інстанції Трояновська Т. М.
Провадження № 22-ц/818/4792/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 травня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Трояновської Т.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

встановив:

13 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що їй на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 06 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 476, належить кімнату № НОМЕР_1 у квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 24,9 кв. м., житловою площею 17,0 кв. м. У цій кімнаті зареєстрована та постійно проживає позивач, а також проживає без реєстрації її колишній чоловік ОСОБА_1 , шлюб з яким за рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року було розірвано.

Зазначила, що її колишній чоловік відповідач по справі систематично порушує правила співжиття, створює їй на іншім співвласниками суміжних кімнат квартири нестерпні умови проживання, постійно влаштовує сварки та бійки, за що притягувався й до кримінальної відповідальності, та заходи впливу, у тому числі проведення профілактичних заходів з боку Дергачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, ніяк не реагує. При цьому, за повідомленням позивача, ОСОБА_1 має інше зареєстроване місце проживання у селі Старовірівка, Нововодолазького району Харківської області, проте звільняти її житло не бажає, та продовжує усіляко знущатися, що зумовило останню звернутись з позовом до суду.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог 08.11.2017 року, посилаючись на приписи ст.ст. 317 та 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 116, 150 та 157 Житлового кодексу Української РСР просила суд виселити останнього із належної їй на праві власності житлової кімнати № НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 травня 2020 року позовну заяву задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кімнати № НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийнято при неповному з`ясуванні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права

Вказав, що згідно до п.1.9 договору купівлі-продажу кімната № 78 у квартирі АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю у рівних частках по 1/2ч., оскільки він надавав своїй дружині згоду на придбання житла, а отже житло було придбано за спільні кошти подружжя. Не зважаючи на те, що між сторонами припинено сімейні відносини, внаслідок розірвання шлюбу, то у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його родини не позбавляються права користування житловим приміщенням

Зазначив, що суд помилково взяв до уваги, що він має речові права (право користування) іншим житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки дане житлове приміщення перебуває у аварійному стані.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення і залишити оскаржене рішення суду без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим, відповідає обставинам справи Вказала, що суд надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала вимоги та доводи позовної заяви.

При цьому вказала, що посилання відповідача по справі в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції наявного у відповідача по справі права власності на 1/2 частину спірної кімнати, придбаної в період подружнього життя при вирішенні спору є безпідставним, оскільки предметом спору не був поділ майна подружжя чи визначення порядку користування майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, а позбавлення відповідача права користування житлом внаслідок того, що він створює неможливі умови для проживання позивача по справі та інших осіб в кімнаті, яка належить на праві приватної власності позивачу по справі. Крім того, відповідачем по справі з моменту виникнення неприязнених відносин з позивачем по справі, після розірвання шлюбу, 08.12.2016 року не вжито заходів щодо визнання за ним права власності на Ѕ частину кімнати № НОМЕР_1 , придбаної позивачем в період перебування сторін у спільному у шлюбі.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає у повній мірі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач систематично порушує правила співжиття і це робить не можливим для позивача проживання з відповідачем в одній квартирі, а заходи запобігання громадського випливу не дали позитивних результатів.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У зв`язку з неприязними стосунками між власником спірної житлової кімнати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виникають систематичні сварки та непорозуміння, у зв`язку з чим у їхні відносини постійно втручаються правоохоронні органи та сусіди. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету та не може бути розцінено як надмірний тягар для останнього.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Так, за змістом статті 47 Конституції України та статті 1 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло.

У частині 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 41 Основного Закону України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Право власності це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є жилий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Положеннями частин 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України регламентовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини 1 наведеної вище норми права, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Частинами 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція), закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE», заява № 19336/04, § 166-168).

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що сторони у справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 травня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 25.

За час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 набула право приватної власності на кімнату № НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 24,9 кв.м., житловою площею 17,0 кв.м. що підтверджується договором купівлі продажу, посвідченого 06 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В., запис у реєстрі № 476. Право власності на згадану кімнату зареєстровано за позивачем ОСОБА_2 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року по справі з єдиним унікальним № 619/3862/16 ц, шлюб між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований 11 травня 2007 року в Солоницівській селищній раді Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 25 розірваний. Додатковим рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року у справі про розірвання шлюбу відновлено ОСОБА_4 дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ».

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України діє презумпція права спільної сумісної власності, оскільки вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У статті 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч положенням ст.ст. 89, 263 ЦПК України суд першої інстанції не з`ясував, що не зважаючи на те, що згадана кімната, яка була придбана сторонами у спільному шлюбі, оформлена за позивачем ОСОБА_2 , - за змістом норми ч. 2 ст. 60 СК України та при не спростуванні презумпції спільного сумісного майна подружжя вважається, що кімната № НОМЕР_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Тому відповідач має захищене нормами ст.ст. 60, 63 СК України та статті 319 Цивільного кодексу України право користування спільною кімнатою нарівні з позивачем.

Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 01 березня 2017 року було затверджено угоду про примирення між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . ОСОБА_1 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України та призначено узгоджене сторонами покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Вказаний вирок набрав законної сили 03 квітня 2017 року.

У зазначеному вироку встановлені наступні обставини: «20 січня 2017 року ОСОБА_1 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння в кімнаті АДРЕСА_3 , де мешкає разом з колишньою дружиною ОСОБА_6 . В ході розмови між ними, на ґрунті п`янства ОСОБА_1 виник конфлікт. Під час якого ОСОБА_1 , маючи намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , наніс два удари кулаком правої руки, один в область лівого плеча та область лівої біля очної ділянки. В результаті злочинних дій ОСОБА_1 , потерпілій ОСОБА_4 були спричинені, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1087-ая/17 від 16 лютого 2017 року, наступні тілесні ушкодження: синці в лівій біля очній ділянці, на лівому плечі, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень».

З висновку фахівця з питань судово медичної експертизи за № 196-2017, складеного 27 лютого 2017 року лікарем судово медичним експертом відділу судово медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб Харківського обласного бюро судово медичної експертизи ОСОБА_7 , вбачається, що зі слів особи, яка обстежується, ОСОБА_2 , 25 лютого 2017 року близько 08 години 00 хвилин, ОСОБА_1 перебуваючи за місцем мешкання колишньої дружини ОСОБА_2 , сидячи на підлозі схопив руками ліву ногу потерпілої, від чого остання впала на підлогу та вдарилась головою об дерев`яний стілець.

Висновком фахівця з питань судово медичної експертизи за № 244-2018,складеного 20 березня 2018 року лікарем судово медичним експертом відділу судово медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб Харківського обласного бюро судово медичної експертизи ОСОБА_8 , встановлено, що 19 березня 2018 року ОСОБА_1 перебуваючи за місцем мешкання колишньої дружини ОСОБА_2 , наніс останній удар кулаком у область голови, потім інший удар у область лобу зліва. Забита рана в міжбрівній області зліва, виникла в результаті впливу тупого твердого предмету, за механізмом удар або удар сдавлення, та відноситься до легких тілесних ушкоджень (пункт 2.3.3 «б», пункт 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6).

З матеріалів справи вбачається, що за фактами вчинених дій ОСОБА_1 , позивач у справі неодноразово зверталась до правоохоронних органів. За фактом дій ОСОБА_1 05 червня 2017 року з останнім проведено профілактичну бесіду. Крім того, зі змісту висновку, затвердженого начальником Дергчівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Е. В. Коваленко 28 серпня 2017 року, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 11 серпня 2017 року з громадянином ОСОБА_1 проведено бесіду профілактичного характеру під час якої винесено офіційне попередження про недопущення антигромадської поведінки.

Висновком, затвердженим начальником Дергачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Е. В. Коваленко 12 серпня 2017 року, за результатами розгляду заяви ОСОБА_9 від 14 липня 2017 року встановлено, що між сусідами по кімнаті АДРЕСА_3 , колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , систематично мають місце сварки, які чують мешканці інших кімнат, що не дає їм можливість спокійно відпочивати. Ініціатором сварок є ОСОБА_1 . З громадянином ОСОБА_1 проведено бесіду профілактичного характеру та винесено офіційне попередження про недопущення антигромадської поведінки.

Аналогічні висновки, затверджені начальником Дергачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Е. В. Коваленко 29 грудня 2017 року та 23 січня 2018 року, за результатами розгляду заяв ОСОБА_2 від 27 грудня 2017 року та 11 січня 2018 року, відповідно до яких з громадянином ОСОБА_1 проведено бесіду профілактичного характеру та винесено офіційне попередження про недопущення антигромадської поведінки, а також складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За правилами статті 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 Житлового кодексу Української РСР, яка регламентує, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що за змістом згаданої норм права вона не поширюється на ситуацію, коли член сім`ї власника жилого будинку є його співвласником, як це встановлено у даній справі по відношенню до спільної кімнати.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо систематичного порушення правил співжиття з відповідачем суд не звернув уваги, що заходи реагування на таку поведінку відповідача щодо припинення неможливого для інших проживання з ними в одній квартирі, з урахуванням у нього права спільної сумісної власності на кімнату врегульовані не згаданими нормами ЖК України, які з цих підстав у даній справі не застосовуються, а підлягають до застосування норми Закону України щодо протидії домашньому насильству та глави ХІІІ ЦПК щодо розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису, який передбачений нормами Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а заяви потерпілих від домашнього насильства осіб мають розглядатися в порядку глави ХІІІ ЦПК України, в якому передбачено розгляд судом справ про видачу і продовження обмежувального припису у окремому провадженні.

З огляду на це у суду не було підстав для застосування згаданих норм ЖК України та для виселення ОСОБА_1 з кімнати № 78 квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Суд також помилився із застосуванням стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки у даному випадку закон не дозволяє позбавлення права власності на спільне сумісне майно подружжя, тому питання пропорційності втручання не має досліджуватися судом.

При цьому відповідно до ст. 367 ЦПК України колегія суддів зважає на те, що предметом апеляційного розгляду є розглянутий судом позов про виселення без надання іншого житлового приміщення, а позивач не позбавлена права звернутися до суду відповідно до згаданої глави ХІІІ ЦПК України із заявою про видачу обмежувального припису відносно відповідача.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням норм процесуального і матеріального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення суду та ухвалює нове про відмову у задоволенні позову, за його безпідставністю.

Керуючись ст.259, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 травня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.