Ухвала

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 462/6376/18

провадження № 61-16907ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Залізничний відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівської області, про стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 809 403,04 грн, а також три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 6 929,37 грн за період з 01 березня 2015 року до 30 червня 2019 року.

Позов обґрунтовувала тим, що з 01 березня 2015 року відповідач неналежно виконував свої зобов`язання зі сплати аліментів внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 378 39,81грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань позивач має право на одержання неустойки за період з 01 березня 2015 року до 30 червня 2019 року у розмірі 809 403,04 грн та трьох відсотків річних від простроченої суми - 69 29,37 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2019 року, з урахуванням виправленої у ньому описки ухвалою суду від 30 вересня 2019 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 809 403,04 грн неустойки та 6 929,37 грн - трьох відсотків річних.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у ОСОБА_2 виникла заборгованість зі сплати аліментів за період з 01 березня 2015 року до 30 червня 2019 року, а тому наявні підстави для стягнення на користь позивача неустойки та трьох відсотків річних від простроченої суми. Жодних заперечень щодо розрахунків позивача чи інших розрахунків неустойки та трьох відсотків річних відповідач не надав, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягали задоволенню.

Постановою Львівського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2019 року в частині визначення розміру неустойки (пені) за прострочення слати аліментів, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 змінено, зменшено його до 37 839,81 грн. В частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 6 929,37 грн рішення скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_1 відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував норми частини першої статті 196 Сімейного кодексу України (далі - СК України) щодо обмеження максимального розміру пені розміром існуючої заборгованості, а тому наявні підстави для зменшення розміру пені до розміру заборгованості зі сплати аліментів. Відповідно до частини четвертої статті 196 СК України відповідальність у виді стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних встановлена лише за прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних за прострочення сплати аліментів є безпідставною.

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору у цій справі є стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, трьох відсотків річних у зв`язку з простроченням сплати аліментів.

Отже, зазначена справа в частині вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів незалежно від ціни позову та в частині вимог про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 6 929,37 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100=210 200 грн), є малозначною відповідно до вимог закону. (пункт 1, 3 частини шостої статті 19 ЦПК України)

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі немає посилання на зазначені випадки.

Заявник хоча і посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального права, проте не обґрунтовує, що касаційна скарга стосується питання права, що має саме фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Отже, підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Залізничний відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівської області, про стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний