Справа № 127/1786/20
Провадження 2-з/127/4/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Борисюк І.Е., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову на підставі положень ст.ст. 149 та 152 ЦПК України.

Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся ОСОБА_1 ОСОБА_2 , якій за життя належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Заповіту ОСОБА_2 не залишила. Після смерті ОСОБА_2 спадщину прийняв її син ОСОБА_3 , який є батьком ОСОБА_1 . Однак, спадкові права за життя ОСОБА_3 належним чином не оформив. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , який не залишив заповіту. 09.11.2012 та 18.04.2013 Другою вінницькою державною нотаріальною конторою було видано свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які є синами померлого ОСОБА_3 , на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_2 кожному. Між спадкоємцями договір про виділ частки в натурі у житловому будинку та/або договір про встановлення порядку користування житловим будинком не укладався, в судовому порядку ці питання також не вирішувались. 20.01.2020 заявник від сусідки дізнався про оголошення на сайті «DOM.RIA» про продаж Ѕ частки його будинку, яке він не розміщував. 21.01.2020 заявник звернувся за правовою допомогою і виявив на сайті «DOM.RIA» оголошення про продаж частини будинку по АДРЕСА_2 , впізнавши на фото свій будинок. Крім того, заявнику стало відомо про те, що Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2013. На підставі цього ж договору було припинено право власності заявника на належну йому Ѕ частку цього житлового будинку. Власником іншої Ѕ частки будинку є ОСОБА_4 чоловік ОСОБА_5 . Однак, про укладення договору купівлі-продажу Ѕ частки спірного житлового будинку на користь дружини брата заявнику не було відомо, оскільки він такого відчуження не здійснював, брат про відчуження не повідомляв, грошей за продаж не передавав. Договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, укладений між ОСОБА_4 , який діяв за дорученням ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 , суперечить чинному законодавству, що є підставою для визнання його недійсним. На даний час відбувається збір доказів та підготовка до подання позову до суду про визнання договору купівлі-продажу № 2224 від 05.09.2013, укладеного між ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 із ОСОБА_5 , недійсним. Враховуючи те, що заявнику лише 21.01.2020 стало відомо про те, що він не є власником Ѕ частки спірного житлового будинку, а також те, що договір купівлі-продажу вчинений із порушенням норм матеріального права та наразі розміщено оголошення про продаж спірного нерухомого майна, існує реальна загроза та утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, якщо спірне майно буде відчужене третім особам.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду ОСОБА_1 із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову до суду шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 2224 від 05.09.2013, до вирішення справи по суті.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, судом не встановлено необхідності у виклику особи, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням, а також не встановлено необхідності призначення заяви про забезпечення позову до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін.

Судом встановлено, що заява про забезпечення позову подана з додержання вимог встановлених ст.ст. 151, 152 ЦПК України.

При цьому судом враховано, що хоча заява про забезпечення позову не містить пропозиції щодо зустрічного забезпечення, однак це не суперечить вимогам ч. 1 ст. 151 ЦПК України, з огляду на те, що ч. 1 ст. 154 ЦПК України передбачено право суду, а не обов`язок вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача (-ів), які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Згідно із ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Положеннями ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову.

Суд, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, враховуючи обґрунтування заявника, приходить до висновку про наявність підстав для забезпечення позову до його пред`явлення, враховуючи наступне.

ОСОБА_1 в заяві про забезпечення позову зазначено причини, у зв`язку з чим потрібно забезпечити позов. Заходи забезпечення позову відповідають вимогам, які заявник бажає в майбутньому пред`явити, безпосередньо зв`язані із предметом спору.

Судом також враховується охорона прав і інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Цивільний процесуальний кодекс України враховує принцип рівноправ`я сторін у процесі і забезпечує захист інтересів, в тому числі, відповідачів.

Судом перевірено аргументованість вимоги про забезпечення позову щодо застосовування заходів забезпечення позову, враховано те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Судом враховано, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику.

Однак, відповідність забезпечувальних заходів заявленій вимозі полягає у відповідності майнового інтересу заявника заходам, про застосування яких він клопоче перед судом. Так, відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпеченняпозову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу (-ам) здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками арешту спірного нерухомого майна.

Суд вважає, що заходи забезпечення позову, про які клопоче заявник, є співмірними вимогам із якими він має намір звернутися до суду, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Водночас судом враховано, що умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому судом враховується чи не призведе невжиття заявленого заявником заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Також судом прийнято до уваги, що предметом позову із яким заявник має намір звернутися до суду, є правомірність правочину щодо нерухомого майна, тобто заявник має на меті оспорити право власності на нерухоме майно, а за загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним, зокрема з ініціативи суду.

Таким чином суд вважає, що невжиття заходу забезпечення позову, про який клопоче заявник, може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню з метою забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів заявника. Наявні підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 2224 від 05.09.2013, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_1 , за захистом яких він має намір звернутися до суду.

На час вирішення питання про забезпечення позову судом не встановлено обставин визначених ч. 3 ст. 154 ЦПК України для застосування зустрічного забезпечення.

Суд вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що у відповідності до ч. 4 ст. 152 ЦПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

На виконання вимог ч. 2 ст. 157 ЦПК України, оскільки суд не може ідентифікувати осіб, яких стосується виконання заходів забезпечення позову, зважаючи на розширене коло таких суб`єктів, суд вважає за необхідне доручити виконання даного судового рішення ДВС.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 149-154, 157, 258-260, 353 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу № 2224 від 05.09.2013 до його пред`явлення.

Накласти арешт на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 2224, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д. 05.09.2013 (індексний номер 5603597).

Копію ухвали направити для відома ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Виконання ухвали доручити Староміському відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (місцезнаходження: 21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 15-А) та негайно направити для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Строк пред`явлення ухвали до виконання становить три роки.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області або до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , рік народження, РНОКПП, номер і серія паспорта невідомі; місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_5 , рік народження, РНОКПП, номер і серія паспорта невідомі; місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: