ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року

м.Суми

Справа №588/1300/19

Номер провадження 22-ц/816/252/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Собини О. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2019 року в складі судді Линник О.С., ухваленого в м. Тростянець

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

16 липня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 20.12.2012 року, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 20.12.2012 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позичальник взяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого, станом на 30.04.2019 року має заборгованість у сумі 21250,27 грн, яка складається з наступного: 1872,56 грн заборгованість за кредитом; 16389,60 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 1500 грн заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 988,11 грн штраф (процентна складова).

Відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, що і стало підставою звернення до суду.

Заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 20.12.2012 року, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 1872,56 грн, а також компенсацію судового збору у сумі 169,06 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість, безпідставність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду в частині незадоволених вимог банку про стягнення процентів та неустойки та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, не маючи обґрунтованих заперечень відповідачів та відповідних доказів проти вимог позивача, тому посилання на даний висновок Великої Палати Верховного Суду є бездоказовим та безпідставним. У справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування. Таким чином відповідач приєднався до запропонованої банком пропозиції. Вважає, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків. Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених коштів.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості про тілу кредиту не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Відзив від відповідача на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 грудня 2012 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с.9).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_2 погодилася, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчила, що вона ознайомлена і погодилася з договором про надання банківських послуг в ПриватБанку. Одночасно, як це слідує з анкети-заяви ОСОБА_2 , зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Номер кредитної картки, термін її дії, відсоткова ставка та інші умови кредитування в анкеті-заяві не зазначено.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачем не підписані (а.с. 10-34).

Згідно з розрахунком позивача, станом на 30 квітня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором складає 21250,27 грн, з яких: 1872,56 грн заборгованість за кредитом; 16389,60 грн заборгованість за процентами; 1500 грн нарахована комісія; 1488,11 - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 7-8).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк», клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 20.12.2012 року отримав кредитні картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії останньої до 05. 2018 року (а.с.58 зв.).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що підписана відповідачем анкета-заява не містить ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру процентів за користування кредитом та розміру неустойки, видачу виду кредитної картки, тому стягненню підлягає сума непогашеного тіла кредиту в сумі 1872,56 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки, суд першої інстанції, установивши обставини того, що у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником. Розрахунок заборгованості по кредитному договору відповідач не спростувала, свого розрахунку не навела.

Кредитний договір між сторонами спору був укладений шляхом приєднання відповідача до запропонованих банком умов кредитування, тобто фактично був укладений договір приєднання. Відтак, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі споживачу банківських послуг і доведені до його відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, зокрема, які стосуються процентів за користування кредитними коштами та відповідальності за невиконання умов договору.

Проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві від 20 грудня 2012 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 грудня 2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини кредитного договору, які містять умови щодо пільгового періоду користування кредитними коштами, процентну ставку, відповідальність позичальника за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та інші умови.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

З огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17, у подібних правовідносинах неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання (щодо встановлення умов однією зі сторін договору у формулярах або інших стандартних формах), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин у даній справі (20 грудня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16 липня 2019 року).

Таким чином, за відсутності доказів про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Ураховуючи викладене вище та обставини того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 грудня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом колегія суддів погоджується.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З урахуванням зазначеного вище, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого було ухвалено законне й обґрунтовані рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко