ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року

м. Київ

справа № 363/940/16-ц

провадження № 61-19224ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Русинчука М. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк розвитку»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Київськоїобласті від 14 червня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Таргоній Д. О., Білоконь О. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 1 серпня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IKCASHSHG.149221.001, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 19 800 грн на строк до 31 липня 2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,001% річних та сплатою комісії банку за надання фінансового інструменту в розмірі 4% від суми кредиту.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 1 серпня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № РХ029031.149264.001, за умовами якого ОСОБА_2 поручилась за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

На виконання кредитного договору позивач надав грошові кошти у розмірі, встановленому кредитним договором.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 порушує умови кредитного договору, неодноразово не виконує зобов`язання з оплати процентів та комісії за користування кредитом і станом на 24 лютого 2016 року має заборгованість у розмірі 56 755,84 гривень, з яких: поточна заборгованість за тілом кредиту - 2 655,66 грн, прострочена заборгованість за тілом кредиту - 13 568,90 грн, заборгованість за процентами - 4 180,58 грн, прострочена заборгованість з комісії - 13 698,92, заборгованість за штрафами і пенею - 22 651,78 грн.

За таких обставин ПАТ «ВБР» просило достроково стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 56 755,84 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 лютого 2017 року, ухваленим у складі судді Котлярової І. Ю., у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порука припинена, отже заявлені позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України. Також суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позивачем заявлених до позичальника вимог, а саме розміру заборгованості за кредитним договором, оскільки із наданих банком виписок встановив відсутність у ОСОБА_1 заборгованості перед банком на кінець періоду, а вихідний залишок дорівнює нулю.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ«ВБР» задоволено, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 лютого 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором № IKCASHSHG.149221.001 від 1 серпня 2013 року в сумі 56 755, 84 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умовами договору поруки сторонами передбачено п`ятирічний строк припинення поруки з дня настання терміну повернення кредиту і такий строк спливає 11 січня 2021 року. Оскільки позивач звернувся із позовом про солідарне стягнення заборгованості у березні 2016 року, положення частини четвертої статті 559 ЦК України застосуванню не підлягають та поруку не можна вважати припиненою. Також суд виходив із доведеності розміру заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року та залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 лютого 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що позивач на обґрунтування позову надав розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 24 лютого 2016 року. Розрахунок заборгованості викладено у вигляді таблиці, яка містить визначену позивачем загальну суму залишку заборгованості за кредитом у сумі 56 755,84 грн. У долученому до позову розрахунку містяться суттєві розбіжності, відсутні відомості про порядок обчислення вказаних у ньому грошових сум, а також посилання на належні докази, на підставі яких він виконаний.

На думку заявника, позивачем не вказано ні в розрахунку, ні в позовній заяві, яка саме комісія не була сплачена, і, відповідно по якій нарахована заборгованість, оскільки пунктом 1.5 і пунктом 1.6 кредитного договору передбачені комісія за надання фінансового інструменту і комісія за надання кредитних ресурсів.

Заявник зазначає, що із розрахунку заборгованості, поданого ПАТ «ВБР», вбачається, що проценти на поточну і прострочену заборгованість за тілом кредиту не нараховувалися, при цьому у таблиці вказано суми прострочених процентів на відповідну дату. За зазначених обставин судом першої інстанції витребувано у позивача докази, якими підтверджується нарахування сум заборгованості. На відповідну вимогу ПАТ «ВБР» надав чотири виписки по особовим рахункам за період з 1 серпня 2013 року по 26 жовтня 2016 року, проте пунктом 1.8 кредитного договору передбачено лише один рахунок, інші три рахунки кредитним договором не передбачені.

Із наданих позивачем виписок по рахункам вбачається, що у заявника заборгованість відсутня, а вихідний залишок рівний нулю. Представник позивача ухилився від пояснень щодо даного факту у суді першої інстанції, а апеляційний суд дані обставини не перевіряв.

Заявник вважає, що рішення апеляційного суду Київської області від 14червня 2017 року винесено за фактичної відсутності належних та допустимих доказів існування у заявника заборгованості перед ПАТ «ВБР».

Позиція інших учасників справи

У серпні 2017 року ПАТ «ВБР» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Зазначило, що ним до позовної заяви додано докази, зокрема, розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписки по особовому рахунку, натомість відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали докази відсутності заборгованості за кредитним договором, альтернативний розрахунок заборгованості та/або альтернативні виписки по особовому рахунку. Тобто, у відповідності до статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на дату розгляду справи судами попередніх інстанцій, позивач виконав свій обов`язок доказування, а відповідачі свій обов`язок спростування доказів не виконали. ПАТ «ВБР» вважає, що доводи заявника про відсутність заборгованості ґрунтуються на припущеннях, що є неналежним доказуванням, та на його особистій думці, яка не має правового значення для ухвалення рішення у справі.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 9 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 серпня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IKCASHSHG.149221.001, згідно умов якого 1 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 19 800 грн з яких: 18 000 грн - на споживчі потреби, 1 800 грн - з метою оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

Відповідно до умов кредитного договору встановлюється термін користування кредитом до 31 липня 2016 року; за користування кредитом встановлюється процентна ставка у розмірі 0,001% річних; позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 4% від суми кредиту за договором щомісяця в період сплати; період сплати кредиту, комісії та процентів з 1-го по 10-те число кожного місяця, починаючи з дати підписання даного договору; розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щодня з дати списання коштів з позичкового рахунку.

За порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику 36% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення; банк має право нараховувати позичальнику штраф у розмірі 2% від суми кредиту у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником умов договору; за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення; штраф в розмірі 1 000 грн - за кожний факт порушення; позичальник виплачує банку штраф у розмірі 1% від суми позову при порушенні строку платежів за кожним із грошових зобов`язань більш як на 30 днів; штраф у розмірі 100 грн - за кожний факт порушення обов`язків за кредитним договором; позичальник сплачує банку штраф у розмірі 10% за кожний факт порушення зобов`язань щодо продовження строку дії договору страхування.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 1 серпня 2013 року укладено договір поруки № РХ029031.149264.001, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручилася перед ПАТ «ВБР» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором: поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач ОСОБА_1 не повертала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

До суду представником позивача надано розрахунок заборгованості за кредитним договором на загальну суму 56 577,84 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості борг ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором станом на 24 лютого 2016 року становить 56 755,84 грн та складається з:

2 655,66 грн поточної заборгованості за тілом кредиту;

13 568,90 грн простроченої заборгованості за тілом кредиту;

4 180,58 грн простроченої заборгованості за процентами;

13 698,92 грн простроченої заборгованості з комісії;

22 653,78 грн заборгованості за штрафами та пенею.

Також апеляційним судом встановлено, що пунктом 1.3 кредитного договору сторонами визначено термін користування кредитом до 31 липня 2016 року.

Згідно з пунктом 3.1.11 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та/або процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення.

16 грудня 2015 року позивач направив на адреси боржника та поручителя письмові вимоги щодо дострокового погашення заборгованості у термін до 10 січня 2016 року, але не пізніше 30 календарних днів з дня отримання цього повідомлення.

Направлення підтверджується списком згрупованих поштових рекомендованих відправлень.

У зв`язку з порушенням позичальником умов договору банк, скориставшись своїм правом, передбаченим договором, змінив термін виконання зобов`язання, визначивши його 10 січня 2016 року.

Умовами договору поруки сторони передбачили п`ятирічний строк припинення поруки з дня настання терміну повернення кредиту.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Частина третя статті 400 ЦПК України передбачає, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень статей 553, 554 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання боржником свого обов`язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на день укладення договору поруки,порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У пункті 14 договору поруки № РХ029031.149264.001 від 1 серпня 2013 року, укладеному між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 , зазначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1.3 кредитного договору сторонами визначено термін користування кредитом до 31 липня 2016 року.

Згідно з пунктом 3.1.11 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та/або процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення.

16 грудня 2015 року позивач направив боржнику та поручителю рекомендованими листами письмові вимоги щодо дострокового погашення заборгованості у термін до 10 січня 2016 року, але не пізніше 30 календарних днів з дня отримання цього повідомлення.

Таким чином, у зв`язку з порушенням позичальником умов договору банк, скориставшись своїм правом, передбаченим договором, змінив термін виконання зобов`язання, визначивши його 10 січня 2016 року.

Враховуючи, що умовами договору поруки сторонами передбачено п`ятирічний строк чинності поруки з дня настання терміну повернення кредиту, такий термін спливає 11 січня 2021 року, в той час як позивач звернувся із позовом про солідарне стягнення заборгованості у березні 2016 року, тому касаційний суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у цій частині, так як порука не припинена.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України).

Припинення зобов`язання регулюється главою 50 розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку у частині наявності заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором та солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Проте з висновками апеляційного суду щодо розміру та складу заборгованості відповідачів повністю погодитись не можна.

Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору, укладеного між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 , грошові кошти надаються позичальнику на споживчі потреби, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів» (у відповідній редакції).

Пунктами 1.5 та 1.6 кредитного договору передбачено обов`язок сплати позичальником комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1 800 грн і щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 4% від суми кредиту. У додатку 1 до кредитного договору (в таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки) передбачено комісію в розмірі 10% від основної суми кредиту за надання кредиту, що складає 1 800 грн, та щомісячну комісію в розмірі 4% за обслуговування кредитної заборгованості, що складає 792 грн на місяць. Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору комісія за надання фінансового інструменту (кредиту) в сумі 1 800 грн сплачується позичальником у день укладення кредитного договору.

Графік погашення кредиту викладено у додатку 2 до кредитного договору, в якому також визначається сума комісії, яку має сплачувати позичальник на користь банку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Однак ПАТ «ВБР» встановив у кредитному договорі сплату одноразової та щомісячної комісії як винагороду банку за надання фінансового інструменту і за надання кредитних ресурсів відповідно, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь. Банк нараховував, а ОСОБА_1 (відповідач) мала сплатити комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, умови кредитного договору є нікчемними (недійсними) в частині встановлення одноразової комісії за надання фінансового інструменту (є складовою одержаного кредиту) та щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості (за надання кредитних ресурсів).

Оскільки пункти 1.5, 1.6 кредитного договору, якими передбачено сплату комісії за надання фінансового інструменту і кредитних ресурсів в терміни та у розмірах, визначених таблицею сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (Додаток 1) і графіком погашення кредиту (Додаток 2), є нікчемними, то вони є недійсними з моменту укладення кредитного договору.

Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за тілом кредиту призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом та можливі штрафи і пені.

При здійсненні перерахунку заборгованості за процентами за користування кредитом необхідно врахувати ту обставину, що 16 грудня 2015 року позивач направив боржнику та поручителю письмові вимоги щодо дострокового погашення заборгованості у термін до 10 січня 2016 року, але не пізніше 30 календарних днів з дня отримання цього повідомлення.

Тобто, у зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору банк, скориставшись своїм правом, передбаченим у договорі, змінив термін виконання зобов`язання, визначивши його 10 січня 2016 року.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року № 564/2199/15-ц зазначив, що згідно зі статтею 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з відповідної дати, тому у кредитора відсутні підстави для стягнення після зміненої дати виконання зобов`язання процентів за користування кредитом, штрафів та пені, визначених договором.

Отже, нарахування процентів за користування кредитом, отриманим ОСОБА_1 від ПАТ «ВБР» за кредитним договором № IKCASHSHG.149221.001 від 1 серпня 2013 року, припиняється 10 січня 2016 року, проте наданий позивачем розрахунок заборгованості складений без урахування припинення кредитного договору 10 січня 2016 року.

Одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору, санкції за порушення порядку виконання мають бути пропорційними.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Приймаючи рішення, суд повинен керуватися положеннями частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням засад розумності і справедливості.

При цьому суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на нікчемність (недійсність) умов кредитного договору про нарахування позичальнику комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів), необхідність зарахування сплаченої комісії у рахунок інших платежів за кредитним договором, помилковість нарахування процентів за користування кредитом після припинення дії договору, касаційний суд вважає, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду, оскільки судом неповно встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Враховуючи також те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, є підстави для виходу за межі вимог та доводів касаційної скарги.

За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного касаційний суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Касаційний суд не поновлює виконання рішення апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року, так як дійшов висновку про його скасування.

Керуючись статтями 141, 410, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київськоїобласті від 14 червня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко М. М. Русинчук М. Ю. Тітов