ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1855/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2606/19 Категорія: Морозов В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 вересня 2020 року, ухваленого у складі судді Морозова В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Старовойтов Олександр Сергійович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, які вчинено під впливом обману, повний текст рішення виготовлено 17 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів обґрунтовуючи свої вимоги тим, що декілька років тому він позичив своїй старшій доньці - відповідачу ОСОБА_2 1500 доларів США на придбання автомобіля.

В цей період він проживав та вів спільне господарство з ОСОБА_3 , з якою мали у власності в рівних частках житловий будинок разом з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Через складні відносини між ним та ОСОБА_3 , вони вирішили розійтися. Справи щодо нерухомості від імені позивача вела його донька - відповідачка ОСОБА_2 на підставі оформленої довіреності.

В період фінансової нестабільності в державі та девальвації національної валюти, позивач за порадою доньки закрив депозит в АТ КБ «ПриватБанк», а отримані кошти в сумі 85000 гривень передав своїй дочці - відповідачу у справі.

На сьогоднішній день всі отримані від позивача кошти, останньому не повернуті і залишаються у дочки. На вимоги про повернення позичених коштів остання не реагує.

Разом з тим, в січні 2018 року ОСОБА_1 був запрошений дочкою до приватного нотаріуса для підписання, з її слів, документів, пов`язаних із довіреністю та підготовкою пакету документів для подальшого продажу належного йому майна.

Під час відвідування нотаріуса позивач повністю довірився своїй дочці, був переконаний, що підписує документи, які будуть необхідні для подальшого продажу майна. У зв`язку з тим, що позивач з 01 травня 1995 він є інвалідом II групи, в силу своєї хвороби та похилого віку з переліком документів не знайомився, текст документів не зміг прочитати, все відбувалося дуже швидко і копій підписаних документів, а тим паче коштів не отримував.

Через деякий час, коли у нього в розпорядженні з`явилися документи, зрозумів, що відповідачі - дружина ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_2 , скориставшись його похилим віком та станом здоров`я, переоформили на останню все його майно. Приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С. було посвідчено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 за ті кошти, які він їй позичив (1500,00 доларів США та 85000,00 гривень) викупила у нього та ОСОБА_3 належні їм в рівних частках домоволодіння та земельну ділянку, залишивши позивача без грошей та без майна. Вартість домоволодіння та земельної ділянки, яка вказана в договорах купівлі-продажу, явно не відповідає реальній вартості вказаного майна.

На всі звернення позивача до відповідачів щодо надання пояснень, останні не реагують, спілкуватися з позивачем відмовляються.

З огляду на викладене, позивач вважає, що оскаржуваний правочин учинено під впливом помилки й обману.

А тому, позивач у позові просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 30 січня 2018 року між ним, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С., зареєстрований в реєстрі за № 225 - недійсним.

Визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2511 га, що розташована по АДРЕСА_1 , укладений 30 січня 2018 року між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С., зареєстрований в реєстрі за № 227 недійсним.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 08 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що під час укладення оспорюваних договорів сторони діяли добровільно та розуміли значення своїх дій. Позивач був обізнаним про те, що ним підписується саме договір купівлі-продажу і за умовами договору він отримав грошові кошти за продане майно.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необ`єктивність та необґрунтованість рішення суду , просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд не дав оцінки тій обставині, що напередодні підписаних договорів позивач закрив депозит, а отримані кошти передав відповідачу ОСОБА_2 яка їх не повернула. Тобто за позичені позивачем кошти відповідач викупила належну позивачу частину будинку та земельної ділянки. Зазначені в договорах кошти позивач не отримував і докази цьому відсутні.

Після укладення спірних договорів передача земельної ділянки та будинку фактично не відбулась, позивач залишається зареєстрованим та продовжує утримувати будинок який є його єдиним житлом.

Інші доводи апеляційної скарги дублюють обґрунтування позовної заяви.

У відзиві на подану апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначив, що жодних коштів відповідач від апелянта не отримувала. Під час укладення договорів дієздатність апелянта була перевірена нотаріусом, а законодавство не містить граничний вік укладення фізичною особою правочинів. На підтвердження реальності правочинів на замовлення відповідача було виготовлено новий технічний паспорт, переоформлено особовий рахунок з надання електричної енергії та технічного обслуговування внутрішньо будинкової системи газопостачання, а кошти передбачені договором апелянтом було отримано перед укладенням оспорюваних договорів. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні поданої апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 січня 2018 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до якого ОСОБА_2 придбала у рівних частках у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вищезазначений будинок за 48000,00 гривень. Згідно з п. 4 вказаного договору оціночна вартість житлового будинку з будівлями та спорудами становить 23265,00 гривень відповідно до Звіту про оцінку майна, виданого ТОВ Земельне бюро 11.01.2018. Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С. та зареєстровано у реєстрі за № 225. (а.с.13,14)

Вказане право власності зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 відповідно до інформації з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.01.2018 (а.с. 15).

30 січня 2018 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2511 га, вартістю 26000,00 гривень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0116, відповідно до якого ОСОБА_2 придбала у рівних частках у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вищезазначену земельну ділянку (а.с. 16-17). Згідно п. 4 вказаного договору оціночна вартість земельної ділянки становить 25110,00 гривень відповідно до Звіту про оцінку майна, виданого ТОВ Земельне бюро Хрещатик 11.01.2018. Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С. та зареєстровано у реєстрі за № 227. Вказане право власності зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 січня 2018 року(а.с. 18).

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 від 10 травня 1994 року, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Позивач як на правові підстави заявлених позовних вимог посилалася, зокрема на статті 229, 230 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/13400/14-ц від 21 березня 2018 року, та у справі № 361/558/15-ц від 17 квітня 2019 року».

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 727/11811/18 зроблено висновок по застосуванню статті 230 ЦК України та вказано, що тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки.

При підписанні оспорюваних договорів своїми підписами сторони засвідчили, що діють добровільно та розуміють значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину) уклали договори, згідно з якими ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали у власність ОСОБА_2 , а остання прийняла у власність житловий будинок та земельну ділянку.

В оспорюваних договорах вказана ціна об`єктів нерухомого майна, а саме: продаж здійснено за домовленістю сторін за 48000,00 грн. (будинок) та 26000,00 грн. (земля).

Також договори містять застереження, що зазначені суми продавці одержали від покупця готівкою повністю, до підписання договорів, а тому будь-яких матеріальних та інших претензій, які б стосувалися розрахунків, до покупця не мають.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що позивач, стверджуючи про те, що він не знав, що укладає договір купівлі-продажу, поставив свій підпис біля слова «Продавець», що не могло бути не поміченим.

ОСОБА_2 на підтвердження реальності вчинення правочину та бажання настання його наслідків надала суду новий технічний паспорт на вищезазначений будинок від 03.06.2019 року, договір про переоформлення особового рахунку на ім`я відповідача ОСОБА_2 з надання електричної енергії від 10.09.2019, особового рахунку на технічне обслуговування внутрішньобудинкової системи газопостачання побутового споживача від 13.08.2019 року.

Тому суд приходить до висновку, що під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить із презумпції правомірності правочину, позивач не спростував вказану презумпцію, доказів, підтверджуючих його незгоду з висновками суду першої інстанції, апелянт не подав.

Той факт, що вказаний будинок є єдиним житлом позивача, не може бути підставою для визнання укладених правочинів недійсними, як не може бути і такою підставою наявність між сторонами інших цивільних відносин, які виникли чи можуть виникнути на підставі інших договорів, які не стосуються предмету оспорюваних правочинів.

Крім того, другий співвласник не заперечував в суді першої інстанції проти продажу своєї частки у спільному майні, що виключає можливість задоволення вимог позову повністю, включаючи і щодо частки майна ОСОБА_3 .

За таких обставин, апеляційний суд, не вбачає підстав для задоволення поданої апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційна скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Старовойтов Олександр Сергійович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, які вчинено під впливом обману - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 17 грудня 2020 року.

Судді