Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 759/10131/17

провадження № 61-584св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лященко Аліни Михайлівни на постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 22 липня 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від неї в позику 100 000 грн на строк до 22 липня 2024 року та передав їй в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (будівлі), що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , площею 826,30 кв. м. 20 січня 2017 року між нею та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін до вказаного договору іпотеки, за умовами якого суму позики збільшено до 3 500 000 грн, а строк повернення скорочено до 01 березня 2017 року. У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань щодо повернення позики в нього станом на 01 березня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 3 500 000 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його передачі їй у власність.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року у складі судді Сенька М. Ф. позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором іпотеки, що посвідчений 22 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б. за реєстровим № 242, в сумі 3 500 000 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме - нежитлові приміщення (будівлі), що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , площею 826,30 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом їх передачі у власність ОСОБА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 не виконував належним чином своїх зобов`язань щодо повернення позики, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, а умовами договору іпотеки від 22 липня 2014 року передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. При цьому, виходячи з положень частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини шостої статті 3, статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб визначено іпотечним договором.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, представник особи, яка не брала участі у справі, Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк») - Літкевич В. С. подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрексімбанк», подану представником Літкевичем В. С., задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року у справі № 761/18061/14-ц за позовом ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «ВТК Відродження» (далі - ТОВ «Компанія «ВТК Відродження»), про стягнення заборгованості було накладено арешт на належне ОСОБА_2 рухоме та нерухоме майно, а рішенням цього суду від 08 червня 2016 року у вказаній справі із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» стягнуто заборгованість за кредитними договорами від 16 грудня 2011 року № 151111К25, від 16 грудня 2011 року № 151111К31, від 13 листопада 2012 року № 151112К26 та від 25 квітня 2013 року № 151113К5, які укладені в рамках Генеральної кредитної угоди від 16 грудня 2011 року № 151111N6, в сумі 5 238 239 євро та 30 361 756 грн, а також судовий збір в сумі 3 654 грн. На виконання зазначеного рішення суду Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист. 04 січня 2017 року державною виконавчою службою в рамках виконавчого провадження № 53228700 також накладено арешт на все майно ОСОБА_2 . Зміни до укладеного між сторонами договору іпотеки від 22 липня 2014 року було внесено вже після накладення арешту на майно ОСОБА_2 , що може підтверджувати факт його ухилення від виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитними договорами. Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не врахував указаних обставин та не залучив до участі у справі ПАТ «Укрексімбанк». Суд апеляційної інстанції позбавлений повноважень залучати до участі у справі осіб, які не брали участі у справі в суді першої інстанції. Тому рішення місцевого суду не відповідає вимогам статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо законності та обґрунтованості і підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

04 квітня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лященко А. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не вирішував питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ПАТ «Укрексімбанк». Апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив у повному обсязі доказів і не звернув уваги на те, що державна реєстрація договору іпотеки від 22 липня 2014 року відбулася в день його укладення, а право власності ОСОБА_1 на предмет іпотеки було зареєстровано 04 липня 2018 року, тоді як арешт на все майно ОСОБА_2 накладено державним виконавцем лише 03 вересня 2018 року. Тому, зважаючи на положення частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку», вимоги ПАТ «Укрексімбанк» щодо майна, яке передано в іпотеку, мають нижчий пріоритет, ніж вимоги іпотекодержателя.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

02 травня 2019 року справа № 759/10131/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Судами встановлено, що 22 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б., за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в позику 100 000 грн на строк до 22 липня 2024 року та передав їй в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (будівлі), що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , площею 826,30 кв. м.

Пунктом 2.2 договору іпотеки від 22 липня 2014 року передбачено, що відповідно до висновку про експертну грошову оцінку майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство експертної оцінки», ринкова вартість будівель загальною площею 826,30 кв. м. на 01 липня 2014 року становить 3 516 503 грн. Сторони оцінюють предмет іпотеки в 100 000 грн.

20 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б., за умовами якого сторони збільшили суму позики до 3 500 000 грн та змінили строк її повернення до 01 березня 2017 року.

В апеляційній скарзі на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року в цій справі ПАТ «Укрексімбанк» посилалося на те, що після відкриття провадження у справі № 761/18061/14-ц ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_1 належне йому на праві власності нерухоме майно з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань за договором поруки від 19 грудня 2011 року №151111Р18. Кошти, отримані від продажу належного ОСОБА_2 майна, зокрема нежитлових приміщеннь (будівель), що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , площею 826,30 кв. м, могли б бути зараховані на погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком. ПАТ «Укрексімбанк» не було залучене до участі в цій справі, однак рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року порушуються його права та інтереси.

Апеляційним судом встановлено, що 16 грудня 2011 року між ПАТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Компанія «ВТК Відродження» було укладено Генеральну кредитну угоду № 151111N6 із змінами і доповненнями, в рамках якої між ПАТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Компанія «ВТК Відродження» було укладено ряд кредитних договорів, а саме: від 16 грудня 2011 року № 151111К25, від 16 грудня 2011 року № 151111К31, від 13 листопада 2012 року № 151112К26, від 25 квітня 2013 року № 151113К5.

Всупереч взятим на себе кредитним зобов`язанням позичальник не погасив заборгованість, яка станом на 20 вересня 2018 року складала 5 812 754,36 євро та 45 402 315,07 грн.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за Генеральною угодою між ПАТ «Укрексімбанк», ТОВ «ВТК Відродження» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 19 грудня 2011 року №151111Р18.

Пунктом 3.1 договору поруки від 19 грудня 2011 року № 151111Р18 його сторони погодили, що поручитель зобов`язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання, тобто зобов`язання позичальника, передбачені Генеральною угодою з усіма чинними Кредитними договорами. У випадку невиконання позичальником основного зобов`язання кредитор має право вимагати виконання цього зобов`язання у поручителя та/або позичальника як у солідарних боржників.

У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань ПАТ «Укрексімбанк» подало до суду позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 16 грудня 2011 року № 151111К25, від 16 грудня 2011 року № 151111К31, від 13 листопада 2012 року № 151112К26, від 25 квітня 2013 року № 151113К5, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди від 16 грудня 2011 року № 151111N6, та договором поруки від 19 грудня 2011 року № 15111Р18 в розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 липня 2014 року було відкрито провадження у справі № 761/18061/14-ц за позовом ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Компанія «ВТК Відродження», про стягнення заборгованості.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року з метою забезпечення позову у справі № 761/18061/14-ц накладено арешт на належне ОСОБА_2 рухоме та нерухоме майно.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року у справі № 761/18061/14-ц позов ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Компанія «ВТК Відродження», про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитними договорами від 16 грудня 2011 року № 151111К25, від 16 грудня 2011 року № 151111К31, від 13 листопада 2012 року № 151112К26 та від 25 квітня 2013 року № 151113К5, які укладені в рамках Генеральної кредитної угоди від 16 грудня 2011 року № 151111N6, в сумі 5 238 239 євро та 30 361 756 грн, а також судовий збір в сумі 3 654 грн.

Вищевказане рішення суду набрало законної сили і на його виконання Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист, а 04 січня 2017 року державною виконавчою службою в рамках виконавчого провадження № 53228700 також накладено арешт на все майно ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань щодо повернення позики, внаслідок чого в нього станом на 01 березня 2017 року утворилася заборгованість в розмірі 3 500 000 грн. Тому просила звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - нежитлові приміщення (будівлі), які знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , площею 826,30 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом їх передачі їй у власність.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 5.1 договору іпотеки від 22 липня 2014 року передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема у разі якщо на день виконання основного зобов`язання іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму позики в повному обсязі.

Згідно з пунктом 5.2 договору іпотеки від 22 липня 2014 року за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; у будь-який інший спосіб на розсуд іпотекодержателя, що не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до пункту 6.1.2 договору іпотеки від 22 липня 2014 року сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, зокрема способом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, передбаченому цим договором та статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

За пунктом 6.2.1 договору іпотеки від 22 липня 2014 року іпотекодавець дав свою згоду на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Тобто сторони, підписавши договір іпотеки від 22 липня 2014 року, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до частин першої-третьою статті 35 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 27 цього Кодексу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України)

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_2 мав невиконані зобов`язання перед ПАТ «Укрексімбанк» за кредитними договорами, однак передав в іпотеку ОСОБА_1 належне йому на праві власності нерухоме майно, тобто вчинив дії, які можуть свідчити про його ухилення від виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитними договорами, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову з підстав незалучення до участі в цій справі банку.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не вирішував питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ПАТ «Укрексімбанк», є неспроможними, оскільки апеляційним судом встановлено, що договір іпотеки від 22 липня 2014 року було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після того, як ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 липня 2014 року було відкрито провадження у справі № 761/18061/14-ц за позовом ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Компанія «ВТК Відродження», про стягнення заборгованості. В подальшому рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року у вказаній справі із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» було стягнуто заборгованість за кредитними договорами від 16 грудня 2011 року № 151111К25, від 16 грудня 2011 року № 151111К31, від 13 листопада 2012 року № 151112К26 та від 25 квітня 2013 року № 151113К5, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди від 16 грудня 2011 року № 151111N6, в сумі 5 238 239 євро та 30 361 756 грн, а також судовий збір в сумі 3 654 грн.

За таких обставин визнання за ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки, який належав на праві власності ОСОБА_2 , фактично створює перешкоди ПАТ «Укрексімбанк» для стягнення із ОСОБА_2 на його користь заборгованості за рахунок належного йому майна.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 (провадження № 61-26562св18), від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає того, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши у цьому контексті, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи із встановлених апеляційним судом обставин, рішення в цій справі про задоволення позову може вплинути на права та обов`язки ПАТ «Укрексімбанк» відносно боржника ОСОБА_2 , який є відповідачем. Тому вказаний банк мав бути залучений до участі у справі, однак суд першої інстанції не зробив цього.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18).

Тому позов ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання права власності на нього не підлягає задоволенню також з наведених вище правових підстав.

Посилання заявника на те, що вимоги ПАТ «Укрексімбанк» щодо майна, яке передано в іпотеку, мають нижчий пріоритет, ніж вимоги іпотекодержателя, не спростовують вищенаведених висновків про необхідність залучення банку до участі в цій справі, рішення в якій може вплинути на його права та обов`язки, а також про те, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього - це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лященко Аліни Михайлівни залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов