П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року

м. Рівне

Справа № 559/2648/17

Провадження № 22-ц/4815/77/20

Головуючий в Дубенському міськрайонному суді:

суддя Ралець Р.В.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено

о 15 год. 08 хв. 17.10.2019

у м. Дубно Рівненської області

Повний текст рішення складено: 28.10.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Акціонерне товариство "Банк Форвард";

представники сторін:

позивача - адвокат Рідченко Марія Володимирівна;

відповідача - адвокат Несіна Анастасія Василівна;

за участі (в апеляційному суді): представника позивача - адвоката Рідченко Марії Володимирівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Форвард" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Банк Форвард" про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, стягнення надлишку сплачених сум за кредитним договором і відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства "Банк Форвард" (далі - АТ "Банк Форвард" або банк) про захист прав споживача через визнання недійсним кредитного договору №100912919 від 22 жовтня 2012 року, що укладений між нею та Публічним акціонерним товариством "Банк Русский Стандарт" (далі - ПАТ "Банк Русский Стандарт"), правонаступником якого є відповідач, та стягнути із банку на її користь надлишок сплачених сум за кредитним договором і 5 000 гривень моральної шкоди.

Мотивуючи свої вимоги, вказувалося про укладення між позивачем і ПАТ "Банк Русский Стандарт" споживчого кредиту на купівлю ноутбука, всю суму кредиту за яким вона сплатила. Тоді ж у листопаді 2011 року вона повторно звернулася до кредитодавця з укладенням нового договору, проте їй було у цьому відмовлено. Наступного року вона отримала засобами поштового зв`язку кредитну картку, емітентом якої був ПАТ "Банк Русский Стандарт", а представник банку їй повідомив у телефонному режимі, що картка містить кредитні кошти на суму 13 500 гривень і надав їй пін-код до неї. ОСОБА_1 погодилася на укладення договору.

В січні 2013 року вона внесла перший платіж за кредитом, а в лютому 2013 року в письмовій формі кредитодавець її повідомив про розміри платежів. Щомісячно вона вносила кошти на погашення заборгованості, пропустивши одного разу у 2013 році, однак у наступному місця вона сплатила прострочений платіж.

В подальшому, восени 2014 року ПАТ "Банк Русский Стандарт" відступив свої права вимоги на кредит на користь АТ "Банк Форвард", а послугу смс-банкінгу було відключено, що обмежило доступ до кредиту. З виділених їй 13 500 гривень кредиту вона сплатила 10 600 гривень і продовжує сплачувати щомісячні платежі за кредитом у розмірі 620 гривень. Сумарно нею уже сплачено 35 000 гривень, що понад як утричі перевищує розмір отриманих коштів за кредитом.

Щодо неї постійно здійснюється психологічний тиск працівниками банку, вони здійснюють телефонні дзвінки, надсилають смс-повідомлення з погрозами, що негативно відобразилося на її здоров`ї.

Вважає, що ПАТ "Банк Русский Стандарт" її було уведено в оману і вона помилилася з приводу умов кредитних зобов`язань, вважаючи, що користується кредитними коштами на умовах, визначених договором від 28 листопада 2011 року. Тому, крім матеріальної шкоди, їй завдано і моральну шкоду.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до банку про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, стягнення надлишку сплачених сум за кредитним договором і відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір №100912919 від 22 жовтня 2012 року, що укладений між позивачем і ПАТ "Банк Русский Стандарт", правонаступником якого є АТ "Банк Форвард".

В решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликається на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильність застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість доводів позивача, з якими погодився і суд, що оспорюваний кредитний договір не укладався між сторонами, оскільки матеріалами справи доводиться безперечний факт виникнення у ОСОБА_1 кредитних зобов`язань перед банком на підставі договору від 22 жовтня 2012 року. Не заперечувала ці обставини і сама позивач.

Заявник не погоджується із висновками суду про недійсність договору, вказуючи про їх помилковість. Так, ПАТ "Банк Русский Стандарт" додержано вимог законодавства при укладенні кредитного договору і видано грошові кошти у межах ліміту у 13 000 гривень, а ОСОБА_1 сама ініціювала укладення договору, а також прийняла договірні умови, підписавши заяву №93490677, погодившись із Умовами надання та обслуговування платіжних карток банку, що є невід`ємною частиною договору, отримавши кредитну картку і частково почала виконувати зобов`язання, тому оспорюваний договір вважає правомірним.

Крім того, зі змісту оскаржуваного рішення чітко не вбачається, яка саме підстава, передбачена ст. 203 ЦК України, була недотриманою обставиною при укладенні кредитного договору. При цьому в позивача існує заборгованість перед банком у розмірі 4 776, 96 гривень, тоді як одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за його порушення.

Тому вважав, що судом попередньої інстанції не надано належної оцінки відповідно до ст. 264 ЦПК України заяві позивача №93490677 від 28 листопада 2011 року, виписці з особових рахунків ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості. При цьому не наведено мотивів для застосування норм права, зокрема ст.ст. 207, 639, 642 ЦК України щодо порядку укладення договору. Тому єдиною метою позивача при пред`явленні позову є ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Підтверджуючи свої переконання, заявник посилався на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими вирішено спори із споживачами на користь АТ "Банк Форвард".

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову до банку.

Тобто доводи заявника фактично зводяться до перегляду судового рішення в частині задоволення позову про визнання недійсним оспорюваного договору.

У поданому відзиві представник позивача - адвокат Рідченко М.В., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому покликалася на наявність підстав, передбачених ст.ст. 1054, 638, 203, 207, 215 ЦК України, для визнання недійсним оспорюваного договору. Вважала, що достатніми мотиви для задоволення позову, оскільки кредитодавцем не додержано правил ст.ст. 11, 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", постанови Національного банку України від 05.11.2014 №705, Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, що затверджене постановою Правління Національного банку України 30 квітня 2010 року №223.

Заявником залишено без уваги правові позиції Верховного Суду України, висловлені у подібних правовідносинах, а саме у постановах від 11 лютого 2015 року у справі №6-240цс14, від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, а також у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності і обґрунтованості позову, оскільки в порушення правил ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", пунктів 2.4-2.6 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України 30.04.2010 №223, зареєстровано Міністерством юстиції України 06 липня 2010 року №474/17769, Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №1рп/2011, правових висновків Верховного Суду України, що зафіксовані у постанові від 11 лютого 2015 року у справі №6-240цс14, кредитодавцем було не додержано прав ОСОБА_1 як споживача надаваних кредитних послуг. Зокрема, не було надано позичальнику в письмовій формі інформації про всі умови кредитування, з огляду на що понесені нею витрати істотно збільшилися.

Як з`ясовано судом, 28 листопада 2011 року ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про карткове кредитування. Кредитний договір №100912919 було укладено між ПАТ "Банк Русский Стандарт" та позивачем 22 жовтня 2012 року, за умовами якого останній було надано кредитний ліміт у розмірі 13 500 гривень і перераховано кошти на платіжну карту "Русский Стандарт MasterCаd 45 Cross-sale", що випущено на її ім`я та їй вручено.

Вважаючи, що її суб`єктивне цивільне право є порушеним з огляду на несправедливість договірних положень, в т.ч. і щодо неознайомлення з істотними умовами правочину, застосованих банком при кредитуванні та при виконанні позичальником своїх зобов`язань, у грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПАТ "Банк Форвард" про визнання недійсним кредитного договору, стягнення надлишково сплачених коштів та відшкодування моральної шкоди.

Заперечуючи проти позову, відповідач, який є правонаступником первісного кредитора внаслідок відступлення права вимоги за зазначеним договором восени 2014 року, стверджував про ознайомлення позичальника з Тарифами по картках банку і Умовами надання та обслуговування платіжних карток ПАТ "Банк Русский Стандарт", інформація про що зафіксована у заяві і підписана ОСОБА_1 , а також про відсутність несправедливих умов договору.

Між тим, будь-яких доказів про факти ознайомлення з істотними умовами договору матеріали справи не містять і банком їх надано не було.

Згідно і ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1.)письмовими, речовими і електронними доказами;

2.)висновками експертів;

3.)показаннями свідків.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано визнав оспорюваний договір недійсним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зазначені норми ст. 203 ЦК України вказують про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Щодо застосування норм цього Закону до спорів, пов`язаних із кредитними правовідносинами, то вони застосовуються лише у тому разі, коли підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 встановлено, що споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пунктами 2.4 -2.6 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 №223, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.08.2010 за №474/17769, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено обов`язок емітента під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи. Емітент зобов`язаний забезпечити наявність у договорі умов, зокрема про тип спеціального платіжного засобу, тарифи банку на обслуговування операцій з використанням спеціального платіжного засобу на момент укладення договору та порядок повідомлення клієнта про їх зміну, відповідальність емітента та клієнта. Емітент перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити клієнта із умовами одержання спеціального платіжного засобу, переліком необхідних документів, тарифами на обслуговування та правилами користування спеціальним платіжним засобом.

З правової позиції Верховного Суду України, що висловлена ним у постанові від 11 лютого 2015 року у справі №6-20цс14 вбачається, що оскільки позичальником не підписані Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), так і Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, то вказані Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, позивачкою вони не підписувались.

Оскільки банк не надав доказів про те, що ОСОБА_1 підписувала Тарифи по картках банку і Умови надання та обслуговування платіжних карток ПАТ "Банк Русский Стандарт", що призвело до того, що вона не була ознайомлена з договірними умовами, які є несправедливими через їх істотну шкоду для позичальника, тому судом правильно задоволено позов про визнання кредитного договору №100912919 від 22 жовтня 2012 року недійсним.

Отже, доводи апеляційної скарги про ознайомлення позивача з наведеними Тарифами по картках банку і Умови надання та обслуговування платіжних карток ПАТ "Банк Русский Стандарт" спростовуються наведеними висновками.

Не можна погодитися і з покликаннями заявника на практику місцевих та апеляційних судів у подібних правовідносинах. Так, законодавством України передбачено нормативно-правову систему, а не прецедентну - на відміну від англосаксонського права. Виняток складають лише правові позиції Верховного Суду, які відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Необґрунтованими колегія суддів вважає і твердження апеляційної скарги про порушення норм процесуального права при розгляді справи.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Помимо викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Натомість будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Решта доводів апеляційної скарги також вбачаються такими, що з ними погодитися неможливо через їх необґрунтованість і вони апеляційним судом також відхиляються.

Норми ч. 1 ст. 367 ЦПК України вказують про обов`язок суду апеляційної інстанції переглянути справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для колегії суддів.

Спонуканнями для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

В силу положень ст. 141 ЦПК України понесені заявником витрати на сплату судового збору не повертаються, адже апеляційну скаргу не задоволено.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Форвард" залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 09 год. 15 хв. 22.01.2020

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків