Номер провадження: 22-ц/813/3531/20
Номер справи місцевого суду: 523/7997/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

Головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи

за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року у складі судді Бабакова В.П.,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення майна, переданого на зберігання та відшкодування моральної шкоди. В позові послався на те, що 14.10.2006 передав за договором зберігання відповідачці на зберігання 40000 доларів США, без встановленого строку повернення переданого на зберігання, про що відповідачка склала власноруч розписку. Відповідачка відмовляється повертати позивачеві вказані 40000 доларів США переданих їй на зберігання, тому позивач просить суд стягнути з відповідачки вказану суму, а також 50000 грн. моральної шкоди завданої неправомірними діями відповідачки з приводу неповернення переданого на зберігання майна.

ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання договору зберігання удаваним, визнання договору позики укладеним та виконаним. Позов мотивовано тим, що дійсно вона отримала від позивача вказані кошти, але не на зберігання, а за договором позики, які в подальшому повернула позивачеві, а тому вона просить суд визнати договір зберігання удаваним, визнати договір позики укладеним та виконаним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна переданого на зберігання та стягнення моральної шкоди відмовлено. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору зберігання удаваним, визнання договору позики укладеним та виконаним задоволено. Визнано договір зберігання грошових коштів, укладений 14 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , удаваним. Визнано, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14.10.2006 укладено договір позики грошових коштів, умови якого є виконаними.

ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким зобов`язати відповідача повернути позивачу майно визначене індивідуальними родовими ознаками, а саме грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США, що на час розгляду справи еквівалентно 1 000084 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000 грн. В апеляційній скарзі посилається на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Закон вимагає укладення саме письмової форми договору, а не фіксації цих подій шляхом аудіо запису на диктофон мобільного телефону. За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Наданий стороною відповідача доказ у вигляді аудіо запису на диктофон мобільного телефону викладеним вище критеріям не відповідає, так як не містить ані умов отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, ані інших необхідних елементів. Навіть як щоб припустити, що позивач дійсно надав відповідачеві право користуватися переданими на зберігання грошовими коштами, вказані дії повинні бути зафіксовані у порядку передбаченому договором або по закону. Однак належних та допустимих доказів зміни первісного зобов`язання новим, відповідачем не надано, внаслідок чого обов`язок щодо повернення отриманого майна на зберігання у вигляді грошових коштів не припинився. У наданих суду поясненнях та у зустрічній позовній заяві відповідач зазначає, що станом на 2014 рік повністю розрахувалася із позивачем, однак не надає жодного доказу, а саме отримання позивачем грошових коштів, вчинення нею будь-яких дій, направлених на відновлення її порушеного права, (наприклад звернення до суду із відповідною позовною заявою). Лише після того, як позивач звернувся до суду із позовною заявою, відповідач пригадала про те, що ще в 2014 році повністю розрахувалася з позивачем. Отже, наявність розписки в позивача підтверджує наявність обов`язку позивача повернути в натурі отримане на зберігання майно. Обставини повернення грошових коштів відповідачем є недоведеними. Факт повернення відповідачем позивачу коштів за правилами ст.545 ЦК на підтвердження повернення грошей не підтверджується, оскільки розписка залишилась у позивача. Суд першої інстанції встановив факт укладення договору позики та повного розрахунку за ним лише із аудіо запису зробленого на диктофон телефону, який до речі було надано відповідачем з фрагментів записаної в файлі «Голос003.аmr» розмови, які були записані на цей диск після додаткової цифрової обробки в іншій в порівнянні з первинним записом послідовності, що суперечить вимогам статті 1047 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

15.07.2019 від представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшла заява про закриття провадження у справі з посиланням на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть та свідоцтвом про смерть від 23.05.2018.

В судове засідання апеляційного суду 24.11.2020 учасники справи не з`явилися, повідомлялися про час та місце її розгляду, заяв про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 16.12.2020.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд виходив з того, що між сторонами виникли відносини позики, яка погашена станом на час звернення до суду.

Проте погодитися з такими висновками суду неможна, виходячи з наступного.

З розписки від 14.10.2006 видно, що ОСОБА_2 взяла на зберігання у ОСОБА_1 кошти в розмірі 40000 доларів США (а.с.8).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зміст розписки, наданої на підтвердження вимог ОСОБА_1 , свідчить про те, що жодні ознаки, притаманні для позикових відносин, в ній відсутні, немає відомостей про умови повернення коштів, отримання їх у власність, тощо.

Суд жодної оцінки цим обставинам не надав, надав перевагу доказам у вигляді аудіо запису розмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не проаналізував та не надав оцінки тому, що з інформації запису неможливо достовірно встановити факт боргових зобов`язань, що виникли саме на підставі розписки від 14.10.2006, розмова якщо і стосується грошових зобов`язань, але без фактичних відомостей про час їх виникнення, розмір боргу, відтак рішення суду ґрунтується на припущеннях, що свідчить про порушення вимог ст.81 ЦПК України.

Зважаючи на викладене, рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, підлягає скасуванню.

Зміст розписки, виданої 14.10.2006 ОСОБА_2 , свідчить про отримання коштів в розмірі 40000 доларів США на зберігання.

Зміст аудіо запису не дає підстав вважати встановленим, що питання, які є предметом розмови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стосуються зобов`язання, яке виникло 14.10.2006, інших доказів на підтвердження позову ОСОБА_2 не надано, відтак її позов не можна вважати доведеним.

Викладене надає підстави для висновку, що між сторонами виникли зобов`язання зберігання майна.

Відповідно до ч.1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч.1ст.943 ЦК України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.

Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду.

Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов`язаний своєчасно повідомити поклажодавця.

У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання.

Відповідно до ч.1ст.949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Отже, зі змісту викладених норм вбачається, що зобов`язання зберігання має особистий характер, якщо майно не передавалося третім особам, а відтак правовідносини не допускають правонаступництва.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с.182).

Майна, належного їй на праві приватної власності не виявлено, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 набута в порядку договору дарування (а.с.201).

Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилася (а.с.208).

Відповідно до ч.1ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з п.7ч.1ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Зобов`язання зберігання має особистий характер, тому правовідносини, які виникли між сторонами не допускають правонаступництва, рішення суду як таке, що не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна переданого на зберігання, стягнення моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору зберігання удаваним, визнання договору позики укладеним та виконаним закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 16.12.2020.

Головуючий:

Судді: