Провадження №22-ц/812/1839/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 грудня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвоката Сидоренко Т.В., відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/3703/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення, яке постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду о 10 годині 07 вересня 2020 року, повний текст якого виготовлений 21 вересня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком, припинення права власності на частку у спільному майні,

у с т а н о в и л а :

26 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

24 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву в новій редакції та остаточно просив усунути йому перешкоди у користуванні житловою кімнатою 2-4 площею 17,3 кв.м. у житловому будинку літер А, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом примусового виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із житлової кімнати 2-4 , площею 17,3 кв.м. без надання іншого житлового приміщення; звільнення від речей господарських та побутових споруд, саме: 42/100 частки сараю літер Б, 33/00 частки літньої кухні літер И, літню кухню літер З, душ літер Д, вбиральнею літер Г за вказаною адресою.

Позов мотивував тим, що він є власником 77/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових спору № 3 за адресою: АДРЕСА_2 , з яких: 54/100 часток зазначеного житлового будинку належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 вересня 2007 року, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 5-929; 69/400 часток зазначеного житлового будинку належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 березня 2016 р., виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н.С., реєстровий № 71; 23/400 частки зазначеного житлового будинку належать позивачу на підставі договору дарування від 22 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н.С., реєстровий № 108.

ОСОБА_3 є власницею 23/100 часток вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 2014 року, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 5-135.

Рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 1988 року у цивільній справі № 2-3-1451, сторонами за позовом у якій були правопопередники сторін, було здійснено розподіл спірного житлового будинку в натурі та виділена окрема частка будинку у складі конкретно визначених приміщень та споруд, з визнанням права власності за ОСОБА_5 , спадкоємцем якого є позивач, в цілому на 27/50 часток зазначеного житлового будинку.

ОСОБА_6 , правонаступником якої є відповідачка ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 , правонаступником якого є позивач, також були виділені в натурі конкретно визначені приміщення в житловому будинку та господарські споруди, що складали 23/50 часток житлового будинку.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-2700/11 позов ОСОБА_7 , спадкоємцем якого є позивач, до ОСОБА_8 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про реальний поділ житлового будинку задоволений та проведено реальний розподіл 46/100 часток спірного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами. Вказаним рішенням суду ОСОБА_3 з ідеальною часткою 23/100 судовим рішенням виділено: в житловому будинку Літ. А: кухню 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату 2-2 площею 2,4 кв.м., житлову кімнату 2-3 площею 9,5 кв.м., всього загальною площею - 21,0 кв.м., в тому числі житлова площа 9,5 кв.м., а також надвірні будівлі та споруди: 67/100 часток літньої кухні Літ. И, ј частку замощення № 1, ј частку водного крану № 2, ј частку басейну № 3, ј частку воріт № 5.

Співвласнику ОСОБА_7 з ідеальною часткою 23/100 виділено: в житловому будинку Літ. А: житлову кімнату 2-4, площею 17,3 кв.м. , а також надвірні будівелі та споруди у складі 42/100 частку сараю Літ. Б, Ѕ частку вбиральні Літ. Г, душ Літ. Д, літню кухню Літ. З, 33/100 частки літньої кухні Літ. И, ј частку замощення № 1, ј частку водного крану № 2, ј частку басейни № 3, ј частку воріт № 5.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року у цивільній справі № 490/4328/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні та звільнити від власних речей наступне нерухоме майно: житлову кімнату 2-4, площею 17,3 кв.м., сарай Літ. Б, літню кухню Літ. З, душ літ. Д, вбиральню літ. Г в житловому будинку АДРЕСА_2 .

Проте до теперішнього часу відповідачі протиправно користуються господарськими та побутовими спорудами, які на праві власності належать позивачу.

Посилаючись на положення статей 319, 361, 383, 391 ЦК України, статей 116, 150, 155 ЖК України, просив про задоволення позову.

09 жовтня 2019 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позов, в якому заявлено клопотання про залишення позову без розгляду в порядку пункту 1 частини 2 статті 200 ЦПК України, з підстав, визначених пунктом 3 частини 2 статті 44 ЦПК України. На думку відповідачів, правове обґрунтування позову суперечить предмету позову, до позову не додано жодного доказу на підтвердження права власності позивача на спірні приміщення. Також спосіб захисту, обраний позивачем - виселення з приміщень за переліком літер технічної інвентаризації, більшість з яких характеризує нежитлову нерухомість, унеможливлює задоволення позову. За такого у позові відсутній предмет спору та сам позов має штучний характер.

У травні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, в якому просили встановити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_3 шляхом виділення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у користування житлову кімнату літ.2-4 площею 17,3 кв.м., житлову кімнату літ.2-3 площею 9,5 кв.м., кухню літ. 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату літ. 2-2 площею 2,4 кв.м., які разом складають ізольоване помешкання (квартиру літ.2), загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. в житловому будинку АДРЕСА_3 .

В обґрунтування позову посилалися на те, що після набуття законної сили рішенням апеляційного суду від 05 листопада 2014 року жодна із сторін не вчинила дій, спрямованих на реєстрацію речових прав, набутих щодо виділеного в натурі майна на підставі вказаного рішення. Тобто набуті за рішенням суду речові права на нерухоме майно не виникли за положеннями частини 2 статті 331 ЦК України.

Також зазначили, що рішення апеляційного суду має певні недоліки, цим рішенням остаточно не визначені реальні частки сторін. Так, цим рішенням апеляційного суду від 05 листопада 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції щодо виділу спірної кімнати 2-4 у власність. А після смерті ОСОБА_7 припинились правовідносини між ним та ОСОБА_3 щодо виділу житлової кімнати 2-4, оскільки такі відносини не допускають правонаступництва. У кімнаті 2-4 знаходяться невід`ємні поліпшення, зроблені ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_8 , у період користування цією кімнатою з 2003 року , а сам факт її там безперервного проживання не заперечується і позивачем.

Оскільки в жодному правовстановлюючому документі на право власності позивача не вказано конкретних приміщень домоволодіння, а зазначено лише ідеальні частки, отже вони не заперечують, що ОСОБА_1 належить 77/100 ідеальних, а не реальних часток спірного домоволодіння.

Між сторонами існує спір щодо встановлення порядку володіння та користування житловою кімнатою 2-4, площею 17,3 кв.м., що фактично зумовлений захистом права на житло. Спірна кімната має вхід лише з кімнати 2-3, яка перебуває у користуванні родини ОСОБА_9 безперервно з 1988 року і входить до складу ізольованого приміщення квартири АДРЕСА_4 у вказаному житловому будинку, загальною площею 38,3 кв.м., житловою 26,8 кв.м. ОСОБА_1 , ніколи не користувався цією кімнатою та не має потреби проживати в ній, а спір виник лише через неприязні стосунки між сусідами в 2013 році. В 2004 році у квартиру АДРЕСА_4 вселилася і дочка співвласника ОСОБА_2 , яка зареєструвала своє постійне місце проживання в 2017 році, отже як член сім`ї власника має право користування житловими приміщеннями квартири АДРЕСА_4 , зокрема і кімнатою 2-4.

Виділ кімнати 2-4 в натурі є неможливим без втрати її цільового призначення, оскільки тоді це приміщення стає непридатним до проживання. Крім того, одночасно стає непридатною для проживання і кімната 2-3, площа якої становить 9,5 кв.м., що значно менше мінімально встановленого розміру житлового приміщення за житловим законодавством.

Отже, у 2015 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виник новий спір, який позивач за первісним позовом помилково пов`язує із правами спадкодавця на виділ кімнати 2-4 в цілому. А зі змісту судових рішень у справі № 490/4328/16-ц слідує, що той спір не стосувався реального поділу кімнати 2-4 в натурі, а рішення лише встановлювало обов`язок ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні ідеальними частками кімнати 2-4.

Посилаючись на положення статей 356-358, 405 ЦК України, просили про задоволення позову.

03 березня 2020 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали заяву про зміну предмета позову, в якій остаточно заявили наступні позовні вимоги до ОСОБА_1 :

- встановити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_3 шляхом виділення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у користування житлову кімнату літер 2-4, площею 17,3 кв.м., житлову кімнату літер 2-3 площею 9,5 кв.м., кухню літер 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату літер 2-2 площею 2,4 кв.м.- які разом складають ізольоване помешкання - квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. у вказаному житловому будинку;

-припинити право власності ОСОБА_1 на 77/100 часток ізольованого помешкання квартири АДРЕСА_4 у вказаному домоволодіння зі сплатою грошової компенсації у сумі 19 179 грн 70 коп. вартості вказаного ізольованого приміщення;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 77/100 часток ізольованого помешкання квартира АДРЕСА_5 .

В обґрунтування позову позивачі посилалися на те, що вказаний будинок є спільною частковою власністю сторін та неподільною річчю, оскільки реальний розподіл домоволодіння не відбувся в натурі, відповідач ОСОБА_1 ніколи не здійснював права володіння у спірному майні, припинення його права власності на предмет спору квартиру АДРЕСА_4 не завдасть йому істотної шкоди .

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подано відзив на позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якому він зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 заначив, що він є власником 77/100 часток спірного домоволодіння, при цьому реальний розподіл часток усіх співвласників цього будинку, в тому числі його правопопередників, проведено судовими рішеннями 1988 р. та 2014 р., судові рішення набрали законної сили. Проте ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 самовільно займають житлове приміщення, а саме кімнату 2-4 площею 17,3 кв.м., яка на праві власності належить йому. Таким чином, відсутні правові підстави для визначення порядку користування належної йому на праві власності кімнатою 2-4, адже ця кімната не є об`єктом ні спільної сумісної, ні спільної часткової власності позивачів та відповідача. Також зазначив, що посилання позивачів на те, що вказані правовідносини не допускають правонаступництва є помилковими. Не заслуговує уваги й посилання позивачів на здійснені ними поліпшення у кімнаті 2-4, оскільки ОСОБА_1 згоди на проведення будь-яких будівельних робіт у вказаній житловій кімнаті позивачам не надавав.

У березні 2020 року ОСОБА_1 надано відзив на нову редакцію позовних вимог. Відповідач вказував, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 на праві власності належить 77/100 частин (з урахуванням 23/100 частин - житлової кімнати 2-4, житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 17,3 кв.м) спірного житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд, отже його частку не можна вважати незначною.

Крім того судовим рішенням проведено реальний розподіл 46/100 часток спірного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

За змістом статті 365 ЦК України неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у тому випадку, якщо річ є неподільною. Проте частка відповідача у праві власності вже виділена в натурі судовим рішенням, яке набрало законної сили та є подільною.

Відповідач не згодний на отримання компенсації вартості його частки в будь-якому розмірі, бажає особисто користуватись належним йому на праві власності майном. Припинення права власності відповідача завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім`ї. Отже відсутні необхідні складові, передбачені ст. 365 ЦК України для припинення частки співвласника.

Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року справу № 490/4668/19 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування жилим будинком та справу № 490/3703/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення об`єднано в одне провадження.

Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення в частині позовних вимог про усунення перешкод в користуванні господарськими та побутовими спорудами шляхом звільнення від речей господарських та побутових споруд, а саме: 42/100 часток сараю літер Б, 33/100 часток літньої кухні літер И, літньої кухні літер З, душу літер Д, вбиральні літер Г, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сидоренко Т.В., підтримуючи позовні вимоги в судовому засіданні, просила про їх задоволення з підстав, викладених у позові, зазначивши що порушення прав позивача на належне користування своєю власністю з боку відповідачів триває. Просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з підстав, викладениху відзивах.

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_10 , заперечуючи проти задоволення позовних вимог, суду пояснили, що вважають, що фактично судами не вирішувалося питання про порядок користування спільним домоволодінням, не відбувалося його поділу в натурі, отже позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. До того ж, протягом досить тривалого часу вони, як і їх правопопередники, фактично користувалися цими приміщеннями та господарськими спорудами, здійснювали їх поліпшення отже право користування ними повинно бути закріплено за ними. Просили задовольнити заявлені ними позовні вимоги згідно заяви про зміну предмету позову в повному обсязі. Зазначили, що оскільки вони користуються приміщенням кімнати 2-4 у складі ізольованої квартири АДРЕСА_4 вже досить тривалий неперервний час, а ОСОБА_1 проживає в ізольованій квартирі АДРЕСА_2 і не потребує користування ще однією кімнатою, припинення його права власності на частку у спільному майні в квартирі № 2 з виплатою компенсації не порушить його прав та не завдасть йому шкоди. Оскільки вони не погоджуються з твердженням ОСОБА_1 про те, що відбувся реальний розподіл домоволодіння, оскільки за життя ОСОБА_7 не виконана резолютивна частина рішення апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року в частині здійснення переобладнання 23/100 часток щодо відокремлення кімнати 2-4. Натомість такі обов`язки нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, отже припнилися з його смертю та не успадковувалися ОСОБА_1 . За такого, ОСОБА_1 , як співвласник 77/100 часток всього спірного домоволодіння є співвласником і 77/100 часток квартири АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задоволений частково.

Постановлено усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловою кімнатою 2-4, площею 17,3 кв.м. у житловому будинку літер А за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 із житлової кімнати 2-4, площею 17,3 кв.м. без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 зі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних частках з кожної по 396 грн 50 коп. судового збору та по 675 грн витрат на правову допомогу.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком, припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності на 77/100 часток ізольованого приміщення квартири АДРЕСА_4 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що реальний розподіл будинку АДРЕСА_3 відбувся ще між правопопередниками сторін рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 1988 року щодо виділу в натурі ОСОБА_5 27/50 часток домоволодіння та рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-2700/11 щодо виділу в натурі 23/100 часток ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

За такого суд вважав встановленим, що з 05 листопада 2014 року в зв`язку з поділом спірного домоволодіння в натурі припинилося право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 23/100 часток житлового будинку, а саме в житловому будинку Літ. А: кухню 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату 2-2 площею 2,4 кв.м., житлову кімнату 2-3 площею 9,5 кв.м., всього загальною площею - 21,0 кв.м., в тому числі житлова площа 9,5 кв.м.

Позивач ОСОБА_1 є правонаступником як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_7 , тому, відповідно, відбувся реальний розподіл домоволодіння між існуючими на теперішній час співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , частки спірного домоволодіння виділені співвласниками в натурі у складі конкретно визначених приміщень.

Оскільки перехід права власності на будь-яке майно (крім певних виключень, що не відносяться до даного предмету спору) беззаперечно входить до складу спадщини, то права і обов`язки власника майна, яке входить до складу спадкового майна, поза розумним сумнівом переходять до спадкоємців власника, тому суд вважав хибними твердження позивачів ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , що після смерті ОСОБА_7 01 травня 2015 року правовідносини щодо виділу в натурі житлової кімнати 2-4 в житловому будинку літер А припинились. Також суд вважав помилковими та відхилив посилання відповідачів на те, що відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України (право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) набуті за вказаними рішеннями суду речові права на нерухоме майно не виникли у сторін також є хибним, оскільки є наслідком невірного тлумачення норм права.

Відмовляючи у позові ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд виходив з того, що право спільної часткової власності сторін на приміщення кімнати 2-4 в житловому будинку літер А припинено рішенням суду від 05 листопада 2014 року, цим же судовим рішенням виділено у власність, а отже і користування ОСОБА_3 приміщення 2-1 - 2-3 у вказаному житловому будинку, судовими рішеннями у справі № 490/4328/16-ц фактично визначено безпідставність користування родиною ОСОБА_9 вказаною кімнатою.

Встановивши, що відповідачі за позовом ОСОБА_1 користуються кімнатою літер 2-4 в житловому будинку літер А і не допускають позивача ОСОБА_1 до користування цим приміщенням, суд задовольнив позовні вимоги останнього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити їхній позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи: суд вважав, що рішення суду у справах № 2-2700/11 та № 490/4328/16-ц є достатньою підставою вважати, що ОСОБА_1 є власником кімнати 2-4, однак ця кімната не була предметом спору щодо захисту житлових прав, які підпадають під гарантії, передбачені пунктом 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення у цих справах не мають преюдиціального значення у цій справі, оскільки ОСОБА_2 не приймала у них участі, а ОСОБА_11 не брав участі у справі № 2-2700/11, право власності ОСОБА_3 на спірну кімнату ніколи не припинялося, суд встановив факт набуття права власності ОСОБА_1 на спірну кімнату в порядку спадкування, тоді як докази такого відсутні, зокрема щодо державної реєстрації такого права, оскільки ОСОБА_7 за життя не виконав передбачені рішенням суду у справі № 490/4328/16-ц обов`язки щодо перепланування квартири 2-4, з його смертю ці зобов`язання припинилися, а тому рішення про поділ майна неможливо виконати, тому ОСОБА_1 оформив спадкові права після смерті ОСОБА_7 без включення прав останнього за рішенням суду у справі № 490/4328/16-ц. Вирішуючи питання спадкових прав, суд вийшов за межі предмету позову та зумовив обставини, які викликають сумніви в неупередженості суду.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Сидоренко Т.В. поданий відзив на апеляційну скаргу щодо залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив мотивований тим, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_12 самовільно займають житлове приміщення кімнату 2-4 площею 17,3 кв.м з урахуванням положень статті 358 ЦК України та раніше ухвалених судових рішень щодо поділу житлового будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 є власником загалом 77/100 часток домоволодіння, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зокрема й щодо припинення права власності ОСОБА_1 на 23/100 частки будинку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвоката Сидоренко Т.В., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

В силу частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником 77/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських та побутових споруд.

Так, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 вересня 2007 року після смерті ОСОБА_5 , виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 5-929 (а.с. 7), ОСОБА_1 належать 27/50 часток зазначеного домоволодіння.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 березня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н.С., у реєстрі № 71, після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_1 належить 3/4 частки від 23/100 часток зазначеного житлового будинку (а.с. 8).

На підставі договору дарування від 22 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н.С., у реєстрі № 108, (дарувальником є ОСОБА_13 ), ОСОБА_1 належать 23/400 частки зазначеного житлового будинку (а.с. 9).

ОСОБА_3 є власником 23/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських та побутових споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 2014 року, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою, у реєстрі № 5-135, після смерті ОСОБА_8 , якому ця частка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31 липня 2009 року після смерті ОСОБА_14 , яка отримала цю частку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 (а.с. 86, 87).

Як вбачається з технічного паспорту на вказане домоволодіння (а.с. 88-94) та матеріалів інвентаризаційної справи БТІ № 19425, дослідженої судами першої та апеляційної інстанцій, спірне домоволодіння фактично складається з двох ізольованих квартир № 1 та № 2 з окремим входами, квартира АДРЕСА_6 у складі приміщень 2-1-2-4.

У квартирі АДРЕСА_4 спірного домоволодіння фактично проживають ОСОБА_3 , її донька ОСОБА_2 та співмешканець останньої ОСОБА_4 ОСОБА_2 з 21 вересня 2017 року зареєстрована за цією адресою, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають без реєстрації.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на порушення відповідачами його права власності на кімнату 2-4 у житловому будинку літ. А. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свій позов обґрунтовували відсутністю у ОСОБА_1 права власності на вказане жиле приміщення та наполягали на виділ їм у користування цього приміщення, з позбавленням ОСОБА_1 права власності на 23/100 частки домоволодіння.

Вирішуючи спір, суд виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та безпідставності вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками сулу першої інстанції.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина 1 статті 356 ЦК України).

Частинами 2, 3, 4 статті 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників права спільної часткової власності має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

В силу частин 1, 3 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Тобто за правилами статті 367 ЦК України наслідком поділу спільного майна є припинення права спільної часткової власності на нього.

Як встановив суд першої інстанції, домоволодіння АДРЕСА_3 було об`єктом спільної часткової власності.

Рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 1988 року у цивільній справі № 2-3-1451 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 було здійснено розподіл житлового будинку по АДРЕСА_7 в натурі та виділені окреми частини будинку в натурі, визнано право власності за ОСОБА_5 : в житловому будинку Літ. А на житлову кімнату 1-2 площею 16,2 кв.м., житлову кімнату 1-3 площею 7,3 кв.м., а також кухню 1-1 площею 12,9 кв.м., частину кладової 2-2 площею 1,9 кв.м., 58/100 часток сараю Літ. Б, що складає 12,9 кв.м., 1/2 частки: вбиральні Літ. Г, заборів № 1, 4, калитки № 5, водопровідної колонки № 2, басейни № 3 та замощення № 1; сіні Літ. а та літню кухню Літ. Е. За ОСОБА_5 було визнано право власності на 27/50 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд в складі зазначених приміщень та споруд.

Інша частина будинку залишилася в спільній власності та спільному користуванні без поділу в натурі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Так, було виділено в натурі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в житловому будинку Літ. А: житлові кімнати 2-3, 2-4 загальною площею 27,3 кв.м., а також частина комори 2-2 площею 5,0 кв.м., 1/2 частку: вбиральні Літ. Г, заборів № 1, 4, калитки № 5, водопровідної колонки № 2, басейни № 3 та замощення № 1, що склало 23/50 часток житлового будинку. За ОСОБА_6 , ОСОБА_7 визнано право власності на 23/50 частки вказаного домоволодіння без визначення часток між ними.

Рішення суду набрало законної сили та зареєстровано в КП ММБТІ в установленому згідно діючого на той час законодавства порядку (матеріали інвентаризаційної справи БТІ № 19424 досліджені судами першої та апеляційної інстанцій у судовому засіданні) .

За такого, суд вірно дійшов висновку, що з набранням законної сили рішення суду від 31 жовтня 1988 року у зв`язку з виділом частки, власником якої був ОСОБА_5 , до нього у власність перейшла частина цього майна пропорційно його частки в праві спільної власності й припинилося для нього право на 54/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами у спірному домоволодінні. Цей висновок ґрунтується на положеннях статті 364 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-2700/11 скасовано рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2013 року та постановлено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , правонаступником якого залучена ОСОБА_3 , про реальний поділ житлового будинку задоволений.

Проведено реальний поділ 46/100 часток спірного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Співвласниці ОСОБА_3 з ідеальною часткою 23/100 виділено: в житловому будинку Літ. А: кухню 2-1 площею 9,1 кв.м., ванну кімнату 2-2 площею 2,4 кв.м., житлову кімнату 2-3 площею 9,5 кв.м., всього загальною площею - 21,0 кв.м., в тому числі житлова площа 9,5 кв.м.

Із надвірних будівель та споруд: 67/100 часток літньої кухні Літ. И, ј частку замощення № 1, ј частку водного крану № 2, ј частку басейни № 3, ј частку воріт № 5.

Судовим рішенням встановлено, що реальна частка ОСОБА_3 складає 23/100 частини житлового будинку.

Співвласнику ОСОБА_7 з ідеальною часткою 23/100 виділено: у житловому будинку Літ. А: житлову кімнату 2-4, площею 17,3 кв.м. Всього загальна площа складає 17,3 кв.м., в тому числі житлова 17,3 кв.м. Із надвірних будівель та споруд: 42/100 частки сараю Літ. Б, Ѕ частку вбиральні Літ. Г, душ Літ. Д, літню кухню Літ. З, 33/100 частки літньої кухні Літ. И, ј частку замощення № 1, ј частку водного крану № 2, ј частку басейни № 3, ј частку воріт № 5.

Судовим рішенням встановлено, що реальна частка ОСОБА_7 складає 23/100 частини житлового будинку.

Поділ простору горищ здійснюється відповідно перегородкам, поділяючих будинок на дві квартири, забезпечуючи доступ кожного з співвласників до належної частини перекриття та даху.

Зобов`язано ОСОБА_7 за власний рахунок провести роботи по переобладнанню та переплануванню: в приміщенні 2-4 - пробити дверний проріз з подальшим встановленням дверного блоку в зовнішній стіні житлового будинку, в приміщенні 2-4 - пробити віконний проріз з подальшим встановленням віконного блоку в зовнішній стіни житлового будинку, демонтувати дверний блок в міжкімнатній перегородці між приміщеннями 2-3 та 2-4 з подальшим закладенням дверного прорізу, в приміщенні 2-4 встановити перегородки з дверним блоком для можливості улаштування прихожої площею 2,5 кв.м., в приміщенні 2-4 улаштувати кухню-нішу з примусовою вентиляцією та електроплитою.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку в спільній частковій власності 23/100 часток та визнання права власності на частку в житловому будинку.

За такого з набранням законної сили рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року право спільної часткової власності на спірний житловий будинок припинилося. Кожний із співвласників набув право на виділені в натурі відособлені приміщення.

Тому на день звернення з позовами, які розглядаються у цій справі, право спільної часткової власності на спірний будинок з огляду на припис статті 367 ЦК України припинилося і до кожного із співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перейшли у власність частини житлових та нежитлових приміщень, які відповідали їхнім часткам, у складі конкретних приміщень, як це визначено вищенаведеними рішеннями судів.

Такий висновок суду узгоджується з положеннями статей 355, 358, 364, 367 ЦК України.

Крім того, такий висновок ґрунтується на положеннях закону, що регулюють спадкові правовідносини, тому що як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_3 набули право власності на домоволодіння АДРЕСА_3 внаслідок спадкування.

Зокрема, відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, склад спадщини, тобто обсяг прав та обов`язків, які внаслідок спадкування набуває спадкоємець, визначається обсягом та складом прав і обов`язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто до позивача ОСОБА_5 в порядку спадкування перейшла частина житлового будинку, виділена ОСОБА_5 рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 1988 року у цивільній справі № 2-3-1451, а також частина житлового будинку, виділеного ОСОБА_7 рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-2700/11 (3/4 частин належної спадкодавцю частини на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 04 березня 2016 року, та ј цього спадкового майна на підставі договору дарування від 22 березня 2016 року).

За такого позивач ОСОБА_5 набув право власності на частину спірного будинку у вигляді відокремленої частини житлових приміщень та господарських будівель, до складу яких відповідно до рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року увійшла житлова кімната 2-4, площею 17,3 кв.м у житловому будинку Літ. А.

Колегія суддів відхиляє як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини, аргументи апеляційної скарги про те, що право власності ОСОБА_3 на спірну кімнату ніколи не припинялося, тоді як зі смертю ОСОБА_7 , який за життя не виконав передбачені рішенням суду у справі № 490/4328/16-ц обов`язки щодо перепланування квартири 2-4, ці зобов`язання припинилися, а тому рішення про поділ майна неможливо виконати, тому ОСОБА_1 оформив спадкові права після смерті ОСОБА_7 без включення прав останнього за рішенням суду у справі № 490/4328/16-ц.

Так, відповідно до положень статті 1219 ЦК України до складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Оскільки право власності на будь-яке майно, в тому числі нерухоме майно у складі конкретно визначених приміщень, не є таким, що нерозривно пов`язано із особою спадкодавця, а тому входить до складу спадщини, отже права і обов`язки власника майна, яке входить до складу спадщини, переходять до спадкоємців власника. Отже твердження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що після смерті ОСОБА_7 01 травня 2015 року правовідносини щодо виділу в натурі житлової кімнати 2-4 в житловому будинку літер А припинились, є хибним. Невиконання рішення суду в частині здійснення перепланування не впливає на склад спадкового майна.

Крім того внаслідок поділу домоволодіння рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-2700/11 ОСОБА_3 спірна кімната у жилому будинку не виділялась, їй відповідно до належної їй частки у праві на будинок були виділені інші приміщення.

Доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про те, що право власності ОСОБА_3 на спірну кімнату ніколи не припинялося суперечить висновку суду про припинення права спільної власності на будинок, правильність якого ґрунтується на наведених положеннях закону та встановлених обставинах справи. Зокрема, факт смерті одного з учасників у справі про поділ спільної майна, яке є спільною частковою власністю, не скасовує відповідне рішення суду і не припиняє його дію для інших учасників справи та їх правонаступників.

Помилковим є також посилання в апеляційній скарзі на положення частини 2 статті 331 ЦК України, які не регулюють спірні правовідносини, оскільки спір виник не з приводу права на новостворене майно, а також на положення частини 3 статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою унормований порядок реєстрації поділу об`єкту нерухомого майна або виділу його частки, оскільки не вчинення таких дій не виключає правові наслідки такого поділу та виділу, а в силу пункту 1 частини 1 статті 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не є підставою виникнення цивільних прав, а є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Щодо вирішення судом позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком АДРЕСА_3 шляхом виділення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у користування житлових та нежитлових приміщень; припинення права власності ОСОБА_1 на 77/100 часток ізольованого помешкання квартири АДРЕСА_4 у вказаному домоволодіння зі сплатою грошової компенсації у сумі 19 179 грн 70 коп. вартості вказаного ізольованого приміщення та визнання за ОСОБА_3 право власності на 77/100 часток ізольованого помешкання квартири АДРЕСА_5 .

Аналіз статті 365 ЦК України, якою передбачені умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, дає підстави для висновку, що таке припинення права допускається лише при існування спільної часткової власності на майно на вимогу співвласника цього майна.

Враховуючи, що спільна часткова власність на об`єкт нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_3 ) припинена через виділ частки одного із співвласників та, в подальшому, проведення поділу іншої його частки між співвласниками, таке виключає можливість вирішення питання про припинення за рішенням суду права ОСОБА_1 на частку в цьому майні на вимогу ОСОБА_15 .

З таких же міркувань відсутні правові підстави для визначення за позовом ОСОБА_3 порядку користування спірним домоволодінням, тому що такий спосіб захисту цивільних права як встановлення порядку користування можливий лише за умови наявності спільної власності на житловий будинок (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»).

ОСОБА_2 , яка не є власником цього домоволодіння, у будь-якому разі не має права на звернення з такими вимогами.

Тому суд першої інстанції вірно вважав, що позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, то вони є обґрунтованими.

Спір з приводу користування житловим приміщенням (жилою кімнатою 2-4 у житловому будинку літ. А) виник між власником цього приміщення ОСОБА_1 з одного боку та власником інших приміщень у цьому ж будинку ОСОБА_15 , її дочкою ОСОБА_2 та членом сім`ї останньої ОСОБА_4 з іншого боку.

Відповідачі за первісним позовом членами сім`ї ОСОБА_1 не є і не були, вселилися у спірне приміщення без його згоди, що унеможливлює користування житлом його власником ОСОБА_1 .

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим колегія суддів звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача ОСОБА_1 , як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантується право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та іншим власником і користувачами цього будинку з приводу користування вказаним житлом особами, які займають його без погодження власника.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно статті 155 цього Кодексу, власника не може бути позбавлено права користування жилою квартирою, крім випадків, установлених законодавством.

Колегія суддів при оцінці вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належною йому кімнатою шляхом виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, виходить з наступного.

Усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірною кімнатою та виселення відповідачів зі спірного приміщення відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, відповідачі проживають у кімнаті 2-4 без згоди власника приміщення ОСОБА_1 , не були і не є членами його сім`ї, не допускають ОСОБА_1 до належного йому жилого приміщення, ОСОБА_3 є власником інших приміщень у цьому ж житловому будинку, має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою: с. Благодатне Бобринецького району Кіровоградської області, протиправність зайняття ОСОБА_3 спірної кімнати та порушення цим прав ОСОБА_1 встановлено рішеннями Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року, у справі №490/4328/16-ц, і ці висновки в силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України є преюдиціальними у справі, яка переглядається, ОСОБА_2 вселилася до кімнати 2-4 у житловому будинку літ. А та зареєструвала своє місце проживання у 2017 році без згоди позивача, після ухвалення судами рішень щодо відновлення його прав на це приміщення.

Тобто доведеним є порушення прав позивача, як власника житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також його права у контексті статті 8 Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, який тривалий час позбавлений внаслідок протиправних дій відповідачів можливості користуватися своїм майном, тому відповідачі підлягають виселенню із займаного жилого приміщення.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, які безпідставно користуються чужим майном, та які мають у користуванні інші житлові приміщення, що ними не спростовано.

За такого аргументи апеляційної скарги відповідачок про невиправдане втручання у їхні житлові права є безпідставними. Крім того, заперечення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проти первісного позову та звернення з власним позовом ґрунтуються, насамперед, на невизнанні ними судових рішень, ухвалених у цивільних справах № 2-3-1451, № 2-2700/11, №490/4328/16-ц, та свідчать про намагання ревізувати ці рішення. Щодо доводів про неможливість провести переобладнання кімнати 2-4, то таке спростовується рішенням суду у справі № 2-2700/11, яке набрало законної сили і є чинним.

Щодо рішення суду в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_4 , то ця особа апеляційної скарги не подавала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не наділені правом на представництво його інтересів в суді та оскарженні рішення у зазначеній частині.

Ураховуючи наведене та вимоги статті 375 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке постановлено відповідно до положень матеріального права та з дотриманням вимог процесуального закону.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 17 грудня 2020 року