Єдиний унікальний номер 236/2960/19
Номер провадження 22-ц/804/111/20
Головуючий у 1 інстанції Саржевська В.І. Єдиний унікальний номер 236/2960/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/111/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 вересня 2019 року у цивільній справі №236/2960/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітній платі за час вимушеного простою, оплати основної та додаткової відпустки, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідну допомогу при скороченні штату (головуючий у 1 інстанції суддя Саржевська І.В., повний текст рішення складено 26 вересня 2019 року),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року позивач звернувся з позовом до АТ «Українська залізниця» (попередня назва - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, оплаті за час вимушеного простою, оплати основної та додаткової відпустки, грошової компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги. В обґрунтування вимог зазначив, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року, звільнений у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. Просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 2378 грн. 38 коп., оплату за час вимушеного простою у розмірі 3616,88 грн., оплату днів щорічної та додаткової відпустки у розмірі 5337,20 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 11474,98 грн. та вихідну допомогу при звільненні в сумі 7446,77 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 вересня 2019 року позовні вимоги було задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у сумі 2378,38 грн, заробітну плату за час вимушеного простою 3616,88 грн, оплату днів щорічної відпустки в сумі 5337,20 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 11474,98 грн, вихідну допомогу при звільненні в сумі 7446,77 грн з зобов`язанням утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником а також розміру нарахованих йому сум. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 січня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 позивач працював на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», зокрема у Криничанській дистанції колії на посаді майстра шляхової дільниці ІІІ групи 6 околотку. Згідно наказу №303 від 15.04.2016 року Криничанська дистанція колії реорганізована шляхом злиття у ВП «Криничанська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом начальника СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» від 17.03.2017 року № 236/ДНД було встановлено початок простою у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року. Пунктами 2 - 4 цього наказу визначено, що на час простою встановити щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язати всіх працівників дирекції, які заходяться у простої, з`являтися на свої робочі місця, та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». Призначено відповідальними за облік працівників, які знаходяться на простої. За пунктом 6 наказу на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П». Згідно з пунктом 8 наказу оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про надання відпустки №5551-в-т від 20.03.2017 року ОСОБА_1 надана відпустка на 20 календарних дні з 03.04.2017 року по 23.04.2017 року.

Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 10299/ДН-ОС від 10.07.2017 ОСОБА_1 . (табельний номер 0337) з 17.07.2017 року звільнений з посади майстра шляхової дільниці ІІІ групи за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений запис у його трудовій книжці. Згідно із наказом про припинення трудового договору при звільненні ОСОБА_1 сплачується компенсація за 43 дні відпустки та вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст.115, 116 КЗпП України, виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача та має місце заборгованість по заробітній платі, оплаті відпусток та оплаті за час простою за березень-липень 2017 року.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу, а також, що з березня по 17 липня 2017 року йому нараховувалася заробітна плата, яка не виплачена на момент звернення до суду з даним позовом, ним були надані розрахункові листи, згідно яких за березень 2017 року йому було нараховано 5400,40 грн., до виплати - 4294,31 грн., за квітень 2017 року було нараховано 5627,17 грн., до виплати - 4474,64 грн., за травень - 728,56 грн., до виплати - 579,34 грн., за червень 2017 року - 894,03 грн., до виплати - 724,16 грн., за липень - 16086,21 грн., до виплати - 16086,21 грн.

У даному випадку саме відповідач повинен довести сплату належних позивачу сум та відсутність заборгованості перед ним. Однак відповідач, який у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог, на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не подав суду першої інстанції будь-яких доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову.

Отже, довід апеляційної скарги про недоведеність позивачем позовних вимог про стягнення належних при звільненні працівника сум, неможливість їх стягнення через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції відхиляє. Матеріали справи не містять будь-які належні, допустимі, достовірні і достатні докази щодо недостовірності відомостей, відображених у довідці, що була подана позивачем.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що АТ «Укрзалізниця» ухилилося від виконання свого процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які воно посилалося як на підставу своїх заперечень проти позову, зокрема щодо неможливості надати документи, оскільки виробничі потужності підприємства були захоплені невідомими особами і в адміністрації був відсутній доступ до будь-яких приміщень, втрачений контроль та доступ до документації кадрового та бухгалтерського обліку на неконтрольованій території.

Слід зазначити, що на підтвердження форс-мажорних обставин відповідач у відзиві на позов, крім іншого, посилався на науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, проте суд першої інстанції вірно зауважив, що зазначеним висновком, а також Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовано обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачено особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України. Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст. 10). Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога при звільненні, не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Щодо доданих до апеляційної скарги листа відповідача від 17.10.2019 року та довідки про доходи від 17.10.2019 року, згідно яких відповідач немає заборгованості перед позивачем, а також видаткового касового ордеру №986 від 29 серпня 2017 року, то апеляційний суд не може прийняти ці документи у якості доказів у зв`язку з наступним.

За змістом частин першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу, зокрема, за наявними в ній і додатково поданими доказами. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Убачається, що зазначені документи не були надані відповідачем до суду першої інстанції. Також відповідач не посилався на них у відзиві на позовну заяву.

За положеннями ч.4 та ч.5 ст. 12 ЦПК України кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє в реалізації ними прав, передбачених законом. У відповідності до вимог процесуального права, судом першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження від 05 серпня 2019 року роз`яснено відповідачу право надати відзив на позовну заяву та всі письмові та електронні докази, які можливо доставити до суду, проте відповідач не скористався даним правом.

Крім того, відповідач ані в апеляційній скарзі, ані в окремій заяві не порушує питання щодо прийняття доказів, доданих до апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції та не зазначає обґрунтування поважності причин неподання цих доказів до суду першої інстанції.

Право на змагальний процес передбачає право сторін знати про надані докази.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський Суд з прав людини у справі ANDERSENA v. LATVIA встановив порушення статті 6 Конвенції, оскільки ненадання заявниці інформації про доводи іншої сторони і її нездатність відповісти на них призвели до того, що вона не мала змогу приймати участь у розгляді у Ризькому окружному суді відповідно з принципом рівності сторін та правом на змагальний розгляд (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "ANDERSENA v. LATVIA" № 79441/17 від 19 вересня 2019 року).

Таким чином, апеляційний суд не має достатніх правових підстав для прийняття документів, що надані відповідачем до апеляційної скарги.

Ураховуючи, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про задоволення позову, оскільки факт роботи позивача у спірний період, наявність та розмір заборгованості відповідач не спростував належними доказами.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду та зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст..ст. 367, 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца