З а о ч н е р і ш е н н я
ІМЕНЕМ УКрАЇНи
14 січня 2020 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі Аслановій Ф.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ,-
До суду з позовною заявою звернулася позивачка ОСОБА_1 з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ.
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що між сторонами 28 жовтня 2003 року було укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород- Дністровського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 28.10.2003. Відповідно до договору дарування від 01.08.2003 ОСОБА_2 став власником житлового будинку АДРЕСА_1 . На момент придбання вказаного будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом вже тривалий час, а саме більше ніж два роки, вели спільне господарство та насправді купили даний будинок на кошти, що були отримані від продажу будинку, що раніше належав покійним батькам ОСОБА_1 та квартири, що належала дочці ОСОБА_1 ОСОБА_3 . У квартирі, що належала дочці позивача сторони проживали разом протягом тривалого часу ще до вступу у шлюб поки не знайшли будинок по АДРЕСА_1 , який і придбали на виручені кошти від продажу квартири та будинку батьків позивача. Під час проживання у будинку за час знаходження у шлюбі було практично перебудовано будинок, а саме знято покрівлю, піднято стіни на 0,5 м., здійснено переобладнання всередині будинку, проведено водопостачання та водовідведення, облаштовано централізоване опалення будинку. Крім того, на території двору збудовано гараж, замощено подвір`я тротуарною плиткою та замінено ворота. Тобто, за час спільного проживання із відповідачем майно, яке йому належить було значно збільшилось у вартості, а отже стало спільним сумісним майном подружжя. Також за час сумісного проживання було придбано електробойлер «Atlantic» вартістю 2000,00 (дві тисячі гривень), пральну машину «SAMSUNG», вартістю 1770,00 (одна тисяча сімсот сімдесят) грн., телевізор «JVC», вартістю 1080,00 (одна тисяча вісімдесят) грн. та пилосос «LG», вартістю 300 (триста) грн.
У зв`язку з тим, що за документами будинок де жили сторони оформлений на відповідача, його поки не визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачка змушена звертатися до суду із відповідним позовом.
Позивачка у судове засідання не з`явилась, проте адвокат Гафійчук С.Д., який діє в її інтересах, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. (а.с. 23).
Відповідно до ч. 3 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч. 5 ст. 128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст. 282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст. 283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Дослідивши письмові докази, показання свідків, результати проведеної судової будівельно-технічної експертизи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що між сторонами 28 жовтня 2003 року було укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 28.10.2003, актовий запис №373.(а.с.8).
Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1642111 від 03.10.2003 року, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , на підставі договору дарування від 01.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю.
Суд приймає до уваги покази свідків, які в судовому засіданні по суті розгляду справи заявили наступне. ОСОБА_4 заявила, що знає сторін по справі більше 20 років, оспорюваний будинок було придбано сторонами поки вони не перебували у шлюбі, але жили разом. Потім сторони зареєстрували шлюб, будинок було повністю перебудовано, ремонтні роботи з переобладнання будинку були проведені під час перебування сторін у шлюбі. Свідок ОСОБА_5 заявила, що вже давно знає сторін по справі, спочатку вони жили в квартирі позивача, потім вони придбали оспорюваний будинок, який повністю переоблаштували, допомагали у цьому батьки позивача. Відповідач зловживав алкогольними напоями, піднімав руку на позивачку. Під час проведення ремонтних робіт, позивачка працювала на двох роботах (в с. Шабо та в с. Сергіївка), натомість відповідач був на пенсії. Оскільки будинок був не придатний для проживання, усі зароблені кошти позивачка вкладувала в будинок. Свідок ОСОБА_6 заявила, що відповідач по справі є братом її чоловіка. Він завжди був агресивним, 20 років тому сторони придбали будинок, який був не придатний для життя, всі зароблені кошти позивачка вкладувала в ремонт будинку, натомість відповідач всю свою пенсію програвав в гральних автоматах. Батьки позивача допомагали переоблаштовувати будинок.
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №09/05 від 25.10.2019 року ринкова вартість житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з 2003 року по теперішній час збільшилась на 537 268,00 грн.
Збільшення ринкової вартості житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з 2003 року по теперішній час сталося за рахунок ремонтно-будівельних робіт по здійсненню невід`ємних поліпшень, які призвели до поліпшення об`ємно-планувальних показників та поліпшення фізичного (технічного) стану житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: - заміна дерев`яних конструкцій даху та покрівлі з азбестоцементних листів; -заміна дерев`яного перекриття; - підняття зовнішніх стін на 0,5 м; - зовнішнє оздоблення фасаду; - влаштування нової електропроводки та установка електроприладів; - підведення мереж водопостачання і каналізації та установка сан-технічних приборів: ванної, унітазу, умивальника, мийки, бойлера, кондиціонера; - заміна опалювальних приборів (демонтаж чавунних і установка алюмінієвих батарей); - замощення подвір`я тротуарною плиткою; - заміна вхідних воріт та металевих воріт в гаражі; - ремонтно-будівельні роботи по внутрішньому переплануванню та переобладнанню приміщень з влаштуванням коридору, двох житлових кімнат, санвузолу та кухні; - ремонтно-будівельні роботи по внутрішньому оздобленню приміщень (стіни обштукатурені, прошпакльовані, обклеєні шпалерами, в санвузлі - облицьовані керамічною плиткою; стеля підшита гипсокартонними листами по металевому каркасу, прошпакльована та забарвлена водоемульсійною фарбою, підшита пенополістіроловими плитками, по периметру встановлений полістироловий багет; підлога - влаштування цементної стяжки, покриття лінолеумом, ламінатом, в коридорі і санвузлі - покриття керамічною плиткою, по периметру встановлений пластиковий плинтус; замінені дверні дерев`яні та віконні дерев`яні блоки).
Факт придбання сторонами за час перебування у шлюбі побутової техніки підтверджується відповідними товарними чеками, копії яких є в матеріалах справи, а саме: електробойлеру «Atlantic» (квитанція від 15.12.2011 року), пральної машини «LG» (квитанція від 28.01.2005 року), телевізору «JVC» (квитанція від 28.01.2005 року), пилососу «LG» (квитанція від 28.01.2005 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.
Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені вст. 60 СК України.
За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя
Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.
Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Як вказується у правовій позиції у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Придбавши побутову техніку під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.
Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
Таким чином, придбана під час перебування сторін у шлюбі побутова техніка є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності її лише відповідачу суду не надано.
Щодо визнання оспорювананого будинку спільною сумісною власністю сторін суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 12 грудня 2012 року №6-148 цс12, 08 червня 2016 року №6-2253 цс 15, ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Частиною 4 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі.
Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначено ст. 16 ЦК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачкою надані до суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, натомість відповідач не надав до суду відзив або заперечення щодо цих доказів.
Таким чином, оскільки судом встановлено факт збільшення ринкової вартості будинку за рахунок коштів позивача, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи та показами свідків, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Тому суд вважає, за необхідне стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у сумі 704, 80 гривень (квитанція від 27.12.2018 року) та витрати на проведення експертизи у сумі 10 000,00 гривень (квитанції від 09.08.2019 року та від 23.08.2019 року).
Керуючись ст.ст.57, 60, 61, 69, 70-72 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 133, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ - задовольнити.
Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину електробойлеру «Atlantic» (квитанція від 15.12.2011 року); на Ѕ частину пральної машини «LG» (квитанція від 28.01.2005 року); на Ѕ частину телевізору «JVC» (квитанція від 28.01.2005 року); на Ѕ пилососу «LG» (квитанція від 28.01.2005 року).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 сплачений нею судовий збір у сумі 704, 80 гривень (квитанція від 27.12.2018 року) та витрати на проведення експертизи у сумі 10 000,00 гривень (квитанції від 09.08.2019 року та від 23.08.2019 року).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя