КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи №359/6061/19
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6430/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Білич І.М.

суддів - Гуля В.В., Коцюрби О.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Паламар Лариси Василівни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вишеньки», на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Борця Є.О.,

у цивільній справі № 359/6061/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вишеньки» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Агрофірма Вишеньки», в якому просив стягнути з відповідача суму заборгованої заробітної плати - 5 865,03 грн., вихідну допомогу в розмірі 21 838,62 грн., а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати на день ухвалення рішення у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 04 серпня 2017 року він був звільнений з посади генерального директора ТОВ «Агрофірма Вишеньки» без проведення остаточного розрахунку, що суперечить нормам трудового законодавства.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Вишеньки» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 5 865 гривень 03 копійки, вихідну допомогу в розмірі 21 838 гривень 62 копійки та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 64 805 гривень 75 копійок.

У задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку у більшому розмірі - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилаючись на те, що позивач, як керівник підприємства, до компетенції якого належить проведення розрахунків з працівниками, не довів факту невиплати йому заробітної плати, а також не передав первинні бухгалтерські документи підприємства після звільнення. Вказувала, що відповідач, як юридична особа, не приймав рішення про невиплату ОСОБА_1 заробітної плати. У задоволенні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просила відмовити, у зв'язку з відсутністю вини підприємства у не проведенні розрахунку.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить вимоги скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

На підставі ч. 13 ст. 7 та ст. 369 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Рішення суду в частині стягнення з ТОВ «Агрофірма Вишеньки» на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі 21 838 гривень 62 копійки не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що рішенням загальних зборів ТОВ «Агрофірма Вишеньки» від 17 жовтня 2004 року ОСОБА_1 був призначений на посаду генерального директора та на підставі наказу від 28 жовтня 2004 року приступив до виконання посадових обов`язків.

Рішенням позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Агрофірма Вишеньки» від 4 серпня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади генерального директора за згодою сторін.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 14 травня 2019 року змінено формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ТОВ «Агрофірма «Вишеньки» з п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України «за угодою сторін» на п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України - «припинення повноважень посадової особи».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту не виплати йому заробітної плати за червень-липень 2017 року при звільненні.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Аналогічні положення передбачені в ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач мав довести факт не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, зокрема наявності заборгованості роботодавця перед працівником з виплати заробітної плати. З урахуванням того, що згідно з вимогами ст. 21 КЗпП України до одного із обов`язків ОСОБА_1 , як генерального директора підприємства в спірний період часу, належала виплата працівникам заробітної плати.

Крім того, згідно п. 9.21 статуту ТОВ «Агрофірма Вишеньки» до повноважень генерального директора належить зокрема розпорядження майном та коштами товариства.

Колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що він не міг здійснити дії з нарахування та виплати собі заробітної плати, оскільки після 04 серпня 2017 року не був керівником підприємства та не був допущений до робочого місця, не приймаються до уваги, оскільки предметом позову є наявність заборгованості перед позивачем за період з травня по липень 2017 року, тобто в період, коли він займав посаду генерального директора ТОВ «Агрофірма Вишеньки». Доказів наявності перешкод проведення розрахунку з виплати заробітної плати до 04 серпня 2017 року позивачем суду не було надано.

При подачі позову на підтвердження факту не проведення повного розрахунку при звільненні позивачем надано довідку по заборгованості з заробітної плати станом на 31.07.2017 року, підписану генеральним бухгалтером ТОВ «Агрофірма Вишеньки» Холодило І.В., без затвердження печаткою підприємства.

Відповідачем надані податкові розрахунки сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманих з них податку форми № 1ДФ за другий і третій квартал 2017 року, які містять інформацію як про нарахований, так і фактично виплачений дохід позивача, суми утриманого податку ( а.с. 47-52).

Згідно з п. 3.3. Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового рахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з їх податку, який затверджено наказом Міністерства фінансів України № 4 від 13.01.2015 року, у графі «сума виплаченого доходу» відображається сума фактично виплаченого доходу платнику податку податковим агентом. Заробітна плата, що виплачується у встановлені терміни в наступному місяці, повинна бути відображена в податковому розрахунку за той період, у який ходить попередній місяць, за який заробітну плату було нараховано.

У звітах форми 1 ДФ за період другого-третього кварталу 2017 року, що включає спірний період невиплати заробітної плати позивачу, вказано про те, що ОСОБА_1 (податковий номер - НОМЕР_1 ) було не тільки нараховано дохід (заробітну плату), а і виплачено та утримано податок з такого доходу.

Згідно з п. 44.1 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється нормування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Крім того, чинним законодавством передбачена відповідальність платників податків за порушення порядку заповнення документів податкової звітності, недостовірність інформації, наведеної у зазначених документах.

Внесення інформації про виплачену заробітну плату до звіту форми 1 ДФ без первинних документів, якими підтверджено таку виплату, забороняється. Тобто є неможливим зазначення інформації про виплачену заробітну плату у звітах форми 1 ДФ без фактичного такого здійснення та без існування документів, які підтверджують фактичне отримання працівником заробітної плати.

Також на підтвердження обставин не виплати заробітної плати у червні-липні 2017 року позивач надав суду виписку з свого карткового рахунку у АТ КБ «Приватбанк».

При цьому, слід зазначити, що подана позовна заява не містить у собі будь-яких посилань позивача на обставини, які б вказували на спосіб видачі працівникам товариства(в тому числі і самого позивача) нарахованої заробітної плати за спірний періоду часу.

Хоча, заробітна плата підлягає виплаті як: через касу підприємства, на платіжні картки працівників, або за дорученням (відповідно до п. 3.4 Положення №637 про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою правління НБУ від 29.12.2017 року №148, та п. 1.27 Закону України від 05.04.2001 р. №2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»),

Враховуючи, що ОСОБА_1 не передав первинну бухгалтерську документацію підприємства після звільнення, суд позбавлений можливості перевірити порядок проведення розрахунку по виплаті заробітної плати з працівниками ТОВ «Агрофірма Вишеньки».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача в частині не доведення позивачем факту не виплати йому заробітної плати при звільненні в розмірі 5 865, 03 грн. знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Щодо доводів апеляційної скарги, неправомірності стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Незважаючи на те, що судом встановлено факт виплати ОСОБА_1 усієї належної йому на момент звільнення заробітної плати, невиплаченою позивачу залишається вихідна допомога в розмірі 21 838 гривень 62 копійки ( нарахована у зв`язку із зміною підстав звільнення, виходячи з діючих норм КЗпП України), проти стягнення якої не заперечує і сам відповідач.

Таким чином, має місце не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, що є підставою для застосування положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Незважаючи на те, що право на вихідну допомогу в силу положень ст. 44 КЗпП України виникає лише у зв`язку зі звільненням працівника з певних підстав, а відповідне формулювання підстав звільнення позивача було змінено судовим рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 14 травня 2019 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право ОСОБА_1 на вихідну допомогу виникло з моменту звільнення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року по справі № 711/4010/13-ц дійшла правового висновку про те, що прострочення виплати належних працівникові при звільненні сум необхідно розраховувати з наступного дня за днем звільнення працівника, а не з дати набрання законної сили рішенням суду про зміну підстав звільнення, оскільки в такому рішенні змінюється підстава звільнення, з якою пов`язане виконання встановленого законом обов`язку відповідача виплатити всі суми, які належали працівникові саме на день звільнення, а не на день набрання законної сили судовим рішенням про зміну формулювання підстави звільнення.

Колегія суддів вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний судом першої інстанції правильно та з дотриманням вимог Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а також не оспорювався відповідачем в частині визначення суми заборгованості.

При цьому, суд першої інстанції в силу ч. 2 ст. 235 КЗпП України обґрунтовано зменшив період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до одного року.

Доводи апеляційної скарги про те, що повний розрахунок з ОСОБА_1 не було проведено саме з вини позивача, а не підприємства, підлягають відхиленню, оскільки враховуючи помилкове визначення загальними зборами товариства підстави звільнення позивача, останній був позбавлений можливості нарахувати та виплатити собі вихідну допомогу. Крім того, на момент звільнення ОСОБА_1 вказані повноваження належали саме відповідачу.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованої заробітної плати підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, про відмову.

Рішення суду в оскаржуваній частині щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає залишенню без змін з зазначених вище підстав.

Крім того, в порядку ст. 141 ЦПК України підлягають компенсації за рахунок державного бюджету понесені відповідачем судові витрати пропорційно до суми задоволених вимог апеляційної скарги в розмірі 92,20 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 368, 369, 372, 374,376, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів.

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката Паламар Лариси Василівни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вишеньки», задовольнити частково

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованої заробітної плати скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, за яким;

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вишеньки» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати.

В іншій оскаржуваній частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вишеньки» за рахунок державного бюджету сплачений судовий збір в сумі 92 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389.

Суддя-доповідач

Судді