Провадження № 2/185/1426/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
27 січня 2020 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Болдирєвої У.М.
з участю секретаря судового засідання Муржиєвої І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ опіки та піклування Рівненського міськвиконкому про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,
17 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України, а саме у Грузію, Польщу, Хорватію, Росію, Болгарію, Румунію, Німеччину, а також на тимчасово окуповану територію - Донецьку область без дозволу та супроводу батька, з дня набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2020 року.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що з 2010 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини і стали проживати окремо. Дитина проживає з нею, відповідач з дитиною не спілкується, не приймає участі у її вихованні та утриманні.
02 листопада 2018 року рішенням суду їй було надано дозвіл на виїзд дитини за межі України, а саме у Грузію, Польщу, Хорватію, Росію, Болгарію, Румунію, а також на тимчасово окуповану територію - Донецьку область без дозволу та супроводу батька, з дня набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2019 року, надано дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини за кордон.
08 листопада 2019 року для ОСОБА_3 був виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
На даний час у зв`язку з закінченням терміну, на який надано дозвіл на виїзд дитини за кордон, виникла необхідність в отриманні згоди відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон з туристичною та оздоровчою метою, що сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку. Однак відповідач, який проживає у м.Донецьку, відмовляється виїхати на підконтрольну українській владі територію для оформлення згоди на виїзд дитини за кордон.
У судове засідання позивач не з`явилась, надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки не повідомив, відзиву на позов і будь-яких інших заяв від відповідача не надійшло.
Тому суд проводить заочний розгляд справи відповідно до положень ст.280 ЦПК України.
Представник третьої особи - Відділу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому у судове засідання не з`явився.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
-за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
-без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.
З доданих до позовної заяви документів видно, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами, їх зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с.10-11).
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на виїзд дитини за межі України, а саме у Грузію, Польщу, Хорватію, Росію, Болгарію, Румунію, а також на тимчасово окуповану територію - Донецьку область без дозволу та супроводу батька, з дня набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2019 року, надано дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини за кордон.
Рішення суду не було оскаржене і набрало законної сили 03 грудня 2018 року (а.с.13-14).

08 листопада 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 (а.с.12).

Оформлення цього документу свідчить про намір позивача та її неповнолітньої дочки виїздити за межі України, однак отримати від відповідача дозвіл не це вони не мають можливості у зв`язку з проживанням відповідача на тимчасово окупованій території.

На даний час неповнолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 у місті Рівне, однак зареєстроване місце проживання матері та дитини - у місті Донецьку, через що може виникнути необхідність виїзду за зареєстрованим місцем проживання. Крім того у місті Донецьку проживає батько дитини ОСОБА_2 .

Тому надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію - Донецьку область відповідатиме найкращим інтересам дитини, насамперед дитина зможе реалізувати своє право на особисте спілкування з батьком та іншими родичами, які проживають на тимчасово окупованій території.

Також надання дитині можливості протягом строку, визначеного позовними вимогами, виїздити у супроводі матері за кордон з туристичною та/або оздоровчою метою сприятиме розширенню світогляду дитини, її всебічному розвитку та повноцінному відпочинку.

Судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 768 грн 40 коп, підлягають стягненню з відповідача на її користь, як передбачено ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. 264-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України, а саме у Грузію, Польщу, Хорватію, Росію, Болгарію, Румунію, Німеччину а також на тимчасово окуповану територію - Донецьку область без дозволу та супроводу батька ОСОБА_2 , з дня набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у Дніпровський апеляційний суд через Павлоградський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасники справи:

- ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

- ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

-Відділ опіки та піклування Рівненського міськвиконкому, м.Рівне, вул.Соборна, 30, .

Суддя У.М. Болдирєва