ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/3432/18
Провадження 2/201/1285/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, а також зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту придбання майна та визнання його особистою власністю, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог вона посилалася на те, що в період шлюбу подружжям було придбано домоволодіння по АДРЕСА_1 , а також автомобіль Сhevrolet Aveo 2007 року випуску.

Вважає дане майно спільним майном подружжя та просила в порядку його поділу визнати за нею з урахуванням інтересів дітей право власності на 2/3 частини будинку та 1/2 частину автомобіля.

Відповідач проти позову заперечував та подав зустрічний позов, в якому просив суд встановити факти придбання автомобілю та будівництва будинку за власні кошти та зі своїх матеріалів, а також визнати це майно його особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову посилався на ті обставини, що 72/100 частки домоволодіння він придбав до шлюбу, а ще 28/100 частки було придбано для нього за кошти батьків, у подальшому була здійснена реконструкція шляхом знесення старого будинку та самочинного будівництва нового зі своїх матеріалів та кошти батьків.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2006 р. за ним було визнано право власності на житловий будинок.

Спірний автомобіль було придбано ним за кошти, отримані в борг.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Посилалися на ті обставини, що старий будинок був знесений й тому новостворене майно належить подружжю.

Відповідач та його представник проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні, оскільки більша частина домоволодіння належить йому особисто, відповідачка не приймала участі у придбані майна, а рішення суду, яким визнано за ним право власності на самочинно збудований будинок ніхто не оспорював.

Домоволодіння було придбано для нього, а будівництво нового житлового будинку здійснювалося за кошти батьків, оскільки на той час позивачка навчалася, а він заробляв незначні кошти й вони не мали можливості придбати майно.

Автомобіль придбано за кошти, отримані в борг, який він сплачує самостійно.

Суд вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, виходить з наступного.

Судом встановленні наступні факти:

Відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 18.06.2001 р. належить 72/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 14 вересня 2002 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу НОМЕР_1 .

Відповідач 09.06.2003 р. придбав за договором купівлі-продажу ще 28/100 частки цього домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Домоволодіння складалося з житлового будинку А-1 житловою площею 37,8 кв.., сараїв Б, Е, Ж, вбиральні Д, Г, душу З, літньої кухні , тимчасових сараїв, огорож, споруд та замощення.

В 2005 році житловий будинок у домоволодінні був знесений та замість нього самочинно збудовано новий житловою площею 55,0 кв.м., загальною 82,1 кв.м.

Будівництво здійснювалося у два етапи шляхом знесення однієї частини старого будинку та будівництва нових приміщень, а потім іншої частини будинку.

З наданих квитанцій та пояснень свідків вбачається, що основні будівельні матеріали для будинку були придбані до укладання шлюбу батьками відповідача за первинним позовом та використовувалися у зведенні будинку.

Роботи по будівництву будинку здійснювалися за кошти батьків відповідача за первинним позовом: першої частини - на підставі договору від 05.05.2004 р., а другої частини - на підставі договору від 29.04.2005 р.

Штукатурні роботи також виконувались за кошти батьків відповідача за первинним позовом на підставі договору від 30.04.2006 р.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2006 р. було визнано за ОСОБА_3 право власності на зазначений будинок.

Як пояснили сторони будинок не вводився в експлуатацію та право власності не реєструвалося.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

В 2015 р. ОСОБА_3 придбав автомобіль Сhevrolet Aveo 2007 року випуску за гроші, які отримав в борг.

Звертаючись до суду з позовом позивачка вважала спірне майно у домоволодінні спільною сумісною власністю та просила здійснити його поділ з визнанням права власності на 2/3 частки будинку, відступивши від рівності сторін в інтересах дітей, оскільки відповідач не приймає участі в утриманні дітей.

Однак погодитися з такими доводами суд не може.

Як встановлено судом, 72/100 частки домоволодіння було придбано відповідачем за договором дарування до шлюбу.

Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на час придбання домоволодіння, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним піж час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Допитані в суді свідки зазначили, що усе домоволодіння по АДРЕСА_1 , у тому числі 28/100 частки куплених під час шлюбу, було придбано батьками відповідача для нього, оскільки сторони, перебуваючи на той час у шлюбі, не мали ніяких накопичень та достатніх доходів для придбання такого майна.

Згідно ст. 321 ЦК право власності є непорушним, Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.ст.321 ЦК власник володіє, користується. розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Тому відповідач не може бути позбавлений права на поліпшення майна..

Відповідачка не довела, що вона приймала участь у придбанні 28/100 частки домоволодіння та у поліпшенні цього майна.

Також не надано доказів, що відповідач не сплачує аліменти та не приймає участі в утриманні дітей.

Відповідно до правових позицій, висловлених Верховним Судом України у Постанові від 08 листопада 2017 р. у справі № 61447цс17, визначаючи правовий статус спірної частки майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має врахувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для віднесення майна у домоволодінні, включаючи господарські будівлі та збудований будинок, до спільної сумісної власності подружжя у розумінні статей 60,61 СК України та його поділу, оскільки позивачка не надала доказів придбання спірної частки домоволодіння та участі у будівництві нового житлового будинку.

Не можуть бути прийняті й до уваги доводи позивачки, про те, що на час будівництва будинку, вона хоча й навчалась, вимушена була працювати та вкладати кошти на будівництво, бо відповідач на той час не працював та не отримував доходів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Між тим, позивачка не надала жодного належного доказу щодо участі в придбанні майна та будівництві нового будинку.

Відсутні докази й щодо розміру частки будинку в цілому у домоволодінні, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 та до розміру часток якого враховувались господарські будівлі та споруди, що належать особисто відповідачеві за первинним позовом.

Позивачка не надала жодного доказу щодо розміру частки вкладу у зведення нового будинку у домоволодінні.

Згідно правових позицій Верховного Суду України, визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі під час її будівництва.

У Постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 р. у справі № 716/53/15-ц зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Норми ст.ст.57, 60 СК установлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належності їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя

на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Правова природа небуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведенні будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, відповідачка не довела, що вона приймала участь у поліпшенні майна відповідача, зведені нового будинку та розміру частки свого вкладу, а рішення суду про визнання права власності на самочинно збудований будинок не може бути підставою для віднесення цього майна до спільної сумісної власності подружжя.

До того ж, згідно правових позицій Верховного Суду, презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд вважає належними та допустимими докази відповідача за первинним позовом, зокрема договори на будівництво, квитанції на будівельні матеріали, покази свідків, щодо поліпшення своєї власності у домоволодінні шляхом будівництва нового будинку замість існуючого зі своїх матеріалів та кошти, надані його батьками.

Стосовно автомобіля Сhevrolet Aveo 2007 року випуску, судом встановлено, що зазначений автомобіль було придбано ОСОБА_3 у 2015 р.

Згідно розписки від 25.08.2015 р. кошти в сумі 100000 грн. на придбання цього автомобіля були отримані ним в борг строком на 10 років у ОСОБА_5 , яка в свою чергу отримала їх у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується письмово та показами свідків.

Позивачка не надала доказів про придбання автомобіля за кошти подружжя або про наявність у неї коштів на його придбання.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя ", при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Але позивачка не підписувала угоди щодо боргу та не здійснює його виплату й тому не набуває права на отримане в борг майно.

Розглянувши вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 суд вважає можливим задовольнити їх частково.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя " вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідне встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено, що спірний автомобіль Сhevrolet Aveo 2007 року випуску було придбано у 2015 р. під час шлюбу, але за кошти, які ОСОБА_3 отримав в борг.

Оскільки позивачка не приймала на себе зобов`язань щодо виплати боргу та весь тягар відповідальності належить відповідачу особисто, зазначено майно слід визнати його особистою приватною власністю.

Суд вважає, що позовна вимога про визнання житлового будинку особистою приватною власністю не підлягає задоволенню, оскільки позивачці відмовлено у позові щодо віднесення будинку до спільної сумісної власності та його поділі, а рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2006 р. за ним вже визнано право власності на цей житловий будинок та це право ніхто не оспорив.

До того ж, будинок не введено до експлуатації та зареєстровано право власності на нього.

Між тим, новостворене нерухоме майно згідно вимог ст..331 ЦК набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 430 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати автомобіль Сhevrolet Aveo 2007 року випуску НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_3 особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 768,40 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23 січня 2020 року.

Суддя С.С. Федоріщев