СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 756/8151/19

пр. № 2/759/1900/20

27 жовтня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

при секретарі - Кушнірчук А.Р., Дрозі Т.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката - Петренко С.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за основним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди від 15.05.2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 у червні 2019 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , яким з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідача на її користь орендну плату в розмірі 48000,00 грн.; неотриманий прибуток в розмірі 2784,00 грн.; суму фінансової компенсації затрат часу на здійснення процесуальних дій в розмірі 19850,00 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. Позов вмотивований тим, що 15.05.2018 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір короткотермінової оренди житлового приміщення, відповідно до якого позивач надала у користування відповідача строком до 15.01.2019 року 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами договору ціна оренди становить 6000,00 грн. на місяць без вартості комунальних послуг. За договором оплата за користування квартирою здійснюється одноразово по закінченню строку проживання за фактичний строк користування квартирою.

Проте станом на день подачі позову відповідачем так і не сплачено грошові кошти згідно договору оренди від 15.05.2018 року в зв`язку з чим позивач була позбавлена можливості отримання додаткового доходу у вигляді відсотків від депозитного вкладу за 5 місяців, що становить 2784,00 грн. Не виконання умов договору оренди та не сплата коштів за орендну плату слугувало звернення позивача з даним позовом до суду.

ОСОБА_2 у червні 2020 року звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , яким просить визнати недійсним договору оренди від 15.05.2018 року укладений між нею та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову, зазначила, що у травні 2018 року вона звернулась до ОСОБА_3 за юридичними послугами, оскільки мала судовий спір з АТ «Укрсоцбанком». ОСОБА_3 запевнила її про необхідність укласти договір оренди, про те, що начебто ОСОБА_2 орендує квартиру у ОСОБА_3 з метою захисту її інтересів у судовому процесі. У подальшому з`ясувалось, що ОСОБА_4 не є адвокатом та не має можливості представляти її інтереси у суді. В зв`язку з чим, вважає, що договір оренди від 15.05.2018 року було укладено без мети правових наслідків та за вимогою ОСОБА_1 . Крім того, зазначила, що фактично не проживала та не використовувала вказану квартиру для особистих цілей жодного дня.

04.07.2019 року ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва було відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.08.2019 року вищевказану цивільну справу було передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2019 року було прийнято до розгляду вищевказану цивільну справу.

В судовому засіданні позивач за основним позовом ОСОБА_3 позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити посилаючись на його необґрунтованість.

Відповідач за основним позовом ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили задовольнити зустрічний позов.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Судом встановлено, що 15.05.2018 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладено Договір оренди ( короткостроковий найм жилого приміщення), відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов`язалась надати орендарю ОСОБА_2 у користування 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Строк дії оренди закінчується 15.01.2019 року.

Відповідно до п. 3.1. Договору оренди, вартість оренди квартири становить 6000,00 грн. на місяць без вартості комунальних послуг.

Відповідно до п. 3.3. Договору оренди плата за проживання здійснюється орендарем одноразово по закінченню строку проживання за фактичний строк користування квартирою (а.с. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 810 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі. (ч. 1 ст. 811 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 820 Цивільного кодексу України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. (ч. 1 ст. 631, ч. 1 ст. 821 Цивільного кодексу України)

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України)

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору є вимога позивача щодо стягнення з орендаря ОСОБА_2 на її користь орендної плати в розмірі 48000,00 грн. згідно умов договору від 15.05.2018 року.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення основного позову в частині стягнення орендної плати в розмірі 48000,00 грн., оскільки позивачем ОСОБА_3 всупереч вимогам ст. 810 ЦК України не було надано суду доказів, що підтверджують право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , як і не надано доказів користування ОСОБА_2 спірною квартирою.

В зв`язку з тим, що суд відмовляє ОСОБА_3 в частині позовних вимог про стягнення орендної плати з ОСОБА_2 , які є похідними від вимог про стягнення суми фінансової компенсації затрат часу на здійснення процесуальних дій та щодо стягнення неотриманого прибутку, а відтак в задоволенні заявлених вимог також слід відмовити повністю.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди від 15.05.2018 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд приходить до наступного.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною 1 статті 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з п. 24 цієї ж Постанови, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Проте, ОСОБА_2 не надано суду належних доказів наявності у ОСОБА_3 умислу на укладення фіктивного правочину, а тому в задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 525, 526, 615, 625, 810, 820, 821 Цивільного кодексу України, ст.ст. 77, 81, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог основного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди від 15.05.2018 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя : І.В. П`ятничук