КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2329/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Маринушкіна Арсена Григоровича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року (суддя Вовк С.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування майнової шкоди, захист прав споживача фінансових послуг,

встановила:

у травні 2019р. позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 1747 433грн 28коп. майнової шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що між ним та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» укладено угоди про приєднання до публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 067128 від 15 серпня 2014 року, № 067133 від 15 серпня 2014 року та № 068418 від 12 вересня 2014 року, за якими він розмістив на депозитних рахунках банку вклади у розмірі 1 028 000грн, 202 000грн та 47 000 доларів США відповідно.

На підставі постанови правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року банк «Златобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 13 лютого 2015 року прийнято рішення про запровадження у банку з 14 лютого 2015 року тимчасової адміністрації.

Постановою правління Національного банку України від 12 травня 2015 року відкликано банківську ліцензію АТ «Златобанк», а рішенням виконавчої дирекції Фонду від 13 травня 2015 року розпочато процедуру ліквідації банку, у зв`язку із чим з 20 травня 2015 року розпочато виплату коштів вкладникам банку і йому виплачено 200 000грн гарантованої суми за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Позивач посилався на те, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 5 лютого 2019 року у справі № 826/2184/17 (провадження № 11-918апп18) залишено без змін постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 липня 2017 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, якими:

- визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних»;

- визнано протиправним та скасовано рішення ФГВФО від 13 лютого 2015 року № 30 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «ЗЛАТОБАНК»;

- визнано протиправною та скасовано постанову Правління Нацбанку від 12 травня 2015 року № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ЗЛАТОБАНК»;

- визнано протиправним та скасовано рішення ФГВФО від 13 травня 2015 року № 99

«Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»;

- визнано протиправним та скасовано рішення ФГВФО від 18 травня 2015 року № 100 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»;

- визнано протиправним та скасовано рішення Фонду від 24 березня 2016 року № 391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» на два роки до 13 травня 2018 року включно;

- зобов`язано НБУ надати ПАТ «ЗЛАТОБАНК» строк, встановлений ч. 7 ст. 75 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення ПАТ «ЗЛАТОБАНК» після проведення заходів з його ліквідації.

Позивач вважав, що зазначені судові рішення встановили факт порушення НБУ прав вкладників ПАТ «ЗЛАТОБАНК», у зв`язку з прийняттям незаконних постанов та незаконної ліквідації банку, що призвело до позбавлення його права користуватись грошовими коштами, які знаходилися на депозитному рахунку в ПАТ «ЗЛАТОБАНК», та спричинило матеріальну шкоду.

Посилаючись на норми ст. 1173 та 1174 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача 1 747 433грн 28коп. матеріальної шкоди, розмір якої відповідає розміру акцептованих вимог кредитора банку на дату прийняття відповідного протиправного рішення.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Маринушкін А.Г. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача посилається на доводи, викладені у позовній заяві, зазначаючи, що судом порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, вважаючи, що суд прийшов до правомірного висновку, що між сторонами не виникли деліктні правовідносини, а позивачем не доведено, що саме внаслідок дій/рішень/бездіяльності НБУ порушено його право, як кредитора АТ «ЗЛАТОБАНК».

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Маринушкіна А.Г., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 15 серпня 2014 року та 12 вересня 2014 року були укладені окремі угоди про приєднання до публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб за № 067128, № 067133, № 068418 відповідно.

На підставі вказаних угод позивач розмістив на рахунку у банку три вклади: у розмірі 1 028 000грн на строк до 14 листопада 2014 року зі сплатою 23% річних за користування вкладом; у розмірі 202 000грн. на строк до 14 листопада 2014 року зі сплатою 23% річних та у розмірі 47 000 доларів США на строк до 12 грудня 2014 року зі сплатою 10,5% річних.

Згідно довідки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» від 30 листопада 2015 року вимоги ОСОБА_1 у сумі 1 747 433грн. 28коп. включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Златобанк».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного Банку України від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних»; визнано протиправним та скасовано рішення Фону гарантування вкладів фізичних осіб від 13 лютого 2015 року № 30 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «ЗЛАТОБАНК»; визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Златобанк»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 травня 2015 року № 100 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» на два роки до 13 травня 2018 року включно; зобов`язано НБУ надати ПАТ «ЗЛАТОБАНК» строк, встановлений ч. 7 ст. 75 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення ПАТ «ЗЛАТОБАНК» після проведення заходів з його ліквідації.

Вказане судове рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року та постановою Великої Палати Верховного Суду від 5 лютого 2019 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на положення ст. 1166, 1173 та 1174 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти, розміщені позивачем у ПАТ «Златобанк», не є майновою шкодою, 1 747 433,28грн акцептовані як кредиторська вимога ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» і підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а між позивачем та відповідачем не виникли деліктні правовідносини, а відтак позовні вимоги є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 2 статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння

шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки для наявності зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди.

У статтях 1173, 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також, завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що грошові кошти, розміщені позивачем на рахунках у ПАТ «Златобанк», як банківські вклади, не є збитками у розумінні статті 22 ЦК, тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми за рахунок держави у порядку, встановленому статтею 1173 ЦК.

Крім того, грошові кошти у сумі 1 747 433,28грн акцептовані як кредиторська вимога ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк».

Доводи апеляційної скарги, що саме рішення Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних та про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Златобанк», які у подальшому судовим рішенням були визнані протиправними, призвели до неможливості отримати позивачем грошових вкладів, які були розміщені у вказаному банку, є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Також безпідставним вважає колегія суддів доводи позивача про порушення відповідачем прав позивача, як споживача фінансових послуг.

У преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Таким чином, споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункти 3, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Аналіз положень статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункт 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 1 «Про захист прав споживачів» свідчить про те, що споживачем фінансових послуг за договором банківського вкладу є вкладник, а виконавцем послуг та особою, яка несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, є банк.

З урахуванням наведеного, спірні правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 та Національним банком України, не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маринушкіна Арсена Григоровича залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк