Провадження № 2/752/2279/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.12.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Власенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

у липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог, зазначено про те, що 25.06.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, у якому сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 14.01.2014 року Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією видано ордер на жиле приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у якому сторони спільно проживали до лютого 2018 року.

Позивач посилається на те, що з березня 2018 року відповідач ОСОБА_2 та малолітній син сторін у справі ОСОБА_3 , 2006 року народження, не проживають у спірному житловому приміщенні. У добровільному порядку відповідач не бажає знятись з місця реєстрації.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м Києва Шкірая М.І. від 10.07.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

18.09.2019 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на те, що згідно виданого 14.01.2014 року Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією видано ордеру на вказане вище жиле приміщення, саме ОСОБА_2 є наймачем останнього. Правові підстави, за яких позивач вважає себе власником майна, звертаючись до суду з позовом, у позовній заяві не наведені, та відповідними доказами не обґрунтовані. Відповідач зазначає, що після розірвання шлюбу, що відбулось внаслідок зловживання позивачем алкогольними напоями, проживання в одній кімнаті, площею 14,4 кв.м., відповідача з малолітньою дитиною з позивачем є неможливим.

Позивач чинити перешкоди відповідачу у користуванні спірним майном, змінив замки та не надає комплект ключів.

Відповідач вважає, що подання даного позову та вчинення позивачем відповідних дій направлено лише на бажання останнього одноосібно приватизувати у майбутньому спірне житлове приміщення.

17.07.2020 року в порядку повторного автоматизованого розподілу справ, цивільну справу передано в провадження судді Шевченко Т.М.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач, діючи у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши пояснення сторін спору, дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 14 січня 2014 року ОСОБА_2 видано ордер № 425 на жилу площу в гуртожитку, а саме - на право зайняття з сім?єю з 3-х чоловік жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , розміром 14,4 кв.м. (а.с. 8).

Вказаний ордер видано ОСОБА_2 на сім?ю із трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , чоловік, ОСОБА_3 , син.

Ордер видано на підставі розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.09.2012 року № 652.

Таким чином, наймачем житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_1 , що є жилою площею у гуртожитку, є відповідач у справі - ОСОБА_2 , що вбачається з ордеру № 425 від 14.01.2014 року.

Позивач у справі ОСОБА_1 вселився у вказане житлове приміщення та користується житловою площею у гуртожитку як член сім?ї наймача у розумінні ст. 64 Житлового кодексу Української РСР.

Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 ЖК Української РСР).

За змістом статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає себе власником спірного житла, обґрунтовуючи правові підстави для звернення до суду з позовом положеннями ст. 405 Цивільного кодексу України та ст. 107 ч. 2 Житлового кодексу Української РСР .

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу Українивстановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням зазначеної норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Положення Житлового кодексу Української РСР не передбачають право члена сім`ї наймача кімнати в гуртожитку звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями Цивільного кодексу України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в ньому.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 459/1238/16-ц.

Судом встановлено, що позивач станом на час звернення до суду з даним позовом не є власником кімнати АДРЕСА_1 , а лише членом сім?їкімнатонаймачаОСОБА_2На підставі викладеного суд надходить до висновку про те, що у ОСОБА_5 , який не є власником кімнати у гуртожитку, не виникло право на звернення до суду з позовом про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку.

Крім того, суд окремо звертає увагу на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

На момент подання позову (04.07.2019 року), спільний син сторін ОСОБА_3 не досяг 14 років. 14 років останньому виповнилось ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказані обставини вбачаються із свідоцтва про народження ОСОБА_3 , виданого 09.08.2006 року виконавчим комітетом Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області (а.с. 57).

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житловому приміщенні не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 9 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19).

Враховуючи викладене вище, суд надходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 14 грудня 2020 року.

Суддя