ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року

м.Суми

Справа №577/4701/18

Номер провадження 22-ц/816/233/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ»

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року в складі судді Кравченка В.О., ухвалене в м. Конотоп,

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «БІО ЛАТ» про визнання недійсною додаткової угоди від 10 вересня 2010 року до договору оренди землі № 367/272 від 19 лютого 2007 року, вилучення запису про інше речове майно (право оренди) № 21229917 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті ОСОБА_2 , яка була власником земельної ділянки, переданої в оренду ТОВ «БІО ЛАТ» за договором № 367/272 від 19 лютого 2007 року та додатковою угодою від 10 вересня 2010 року, спадщину у вигляді цієї земельної ділянки отримала ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 07 грудня 2017 року. Після спадкування останній стало відомо, що спірну додаткову угоду ОСОБА_2 за життя не підписувала.

У зв`язку з викладеним, просила визнати недійсною додаткову угоду від 10 вересня 2010 року до договору оренди землі № 367/272 від 19 лютого 2007 року, укладену між ОСОБА_2 та ТОВ «БІО ЛАТ», зареєстровану в КП «Реєстраційно-інвентарізаційна служба» В`язівської сільської ради; вилучити запис про інше речове право (право оренди) № 21229917 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди землі № 367/272 від 19 лютого 2007 року, укладену 10 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ТОВ «БІО ЛАТ», зареєстровану Комунальним підприємством «Реєстраційно-Інвентарізаційна служба» В`язівської сільської ради.

В решті вимог відмовлено.

На відшкодування судових витрат стягнуто з ТОВ «БІО ЛАТ» на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати, загальною сумою 13207 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «БІО ЛАТ», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовуються тим, що позивачці могло бути та було відомо про наявність оспорюваного правочину з часу його укладення, а тому саме з цього часу необхідно рахувати початок перебігу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі, проте з позовом позивачка звернулась лише в жовтні 2018 року.

Вказує, що на підставі наданих документів експерт взагалі не мала права проводити експертизу, оскільки їй не в повній мірі були надані зразки, як того вимагає Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 08.10.1998 року № 53/5.

Від сторін відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ТОВ «БІО ЛАТ» - адвоката Барбуци Н.М., представника ОСОБА_1 адвоката Бушти В.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2007 року між ОСОБА_2 і ТОВ «БІО ЛАТ» укладено договір оренди землі № 367/272 строком на 10 років, який зареєстрований відповідно до діючих на той час нормативних актів (а.с. 29-33). За умовами цього правочину відповідачу передана в оренду земельна ділянка, загальною площею 10,24 га, розташована на території Дубов`язівської сільської ради Конотопського району, за використання якої товариство сплачувало орендну плату у розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що у грошовому еквіваленті 1525,56 грн на рік, у строки до початку наступного року.

Відповідно до додаткової угоди від 10 вересня 2010 року, укладеної між ОСОБА_2 та ТОВ «БІО ЛАТ», були збільшені орендна плата та строк оренди земельної ділянки (а.с. 34).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, внаслідок чого відкрилася спадщина у вигляді належної спадкодавцю і орендованої відповідачем земельної ділянки, яку успадкувала ОСОБА_1 , отримавши відповідне свідоцтво і зареєструвавши право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 8, 12-13).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 234/235, проведеною Сумським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса підпис від імені ОСОБА_2 у додатковій угоді від 10 вересня 2010 року до договору оренди землі № 367/272 від 19 лютого 2007 року виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с. 99- 113).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, врахувавши висновок судово-почеркознавчої експертизи № 234/235 від 02 травня 2019 року за яким підпис від імені ОСОБА_2 у додатковій угоді від 10 вересня 2010 року до договору оренди землі № 367/272 від 19 лютого 2007 року, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, а тому дійшов висновку про недосягнення сторонами згоди щодо всіх суттєвих умов спірного правочину.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 статті 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, а також інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 234/235, проведеною Сумським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса підпис від імені ОСОБА_2 у додатковій угоді від 10 вересня 2010 року до договору оренди землі № 367/272 від 19 лютого 2007 року виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою. Будь - яких інших доказів зворотного відповідачем ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції надано не було. Таким чином, оскаржувана додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 19 лютого 2007 року № 367/272 не відповідає положенням чинного законодавства з огляду на недосягнення сторонами всіх суттєвих умов договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачці могло бути та було відомо про наявність оспорюваного правочину з часу його укладення, а тому саме з цього часу необхідно рахувати початок перебігу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі, проте з позовом позивачка звернулась лише в жовтні 2018 року, були предметом розгляду в суді першої інстанції та обґрунтовано ним непокладені в основу рішення. Доводи позивача про те, що про спірний договір вона дізналася лише після відкриття спадщини відповідачем не спростовані.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що експерт взагалі не мала права проводити експертизу, оскільки їй не в повній мірі були надані зразки, як того вимагає Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 08.10.1998 року № 53/5, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки як вбачається з матеріалів справи, судовим експертом Брюхань С.Ф. 13 лютого 2019 року направлено до суду першої інстанції клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи, а 05 травня 2019 року складено висновок на підставі наданих матеріалів і даний висновок відповідає вимогам діючих норм та зроблений, виходячи із наявних зразків підписів.

Отже, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення - без змін.

З огляду на те, що справа є незначної складності, колегія суддів визначає її як малозначну згідно з п. 2 ч. 6 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України, а тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ» залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А Левченко