ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________

Справа № 674/31/19
Провадження № 22-ц/4820/166/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача-відповідача ОСОБА_1 ,

його представниці ОСОБА_2 ,

відповідача-позивача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

ОСОБА_1 зазначив, що 1 січня 2015 року він позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на строк до 1 квітня 2018 року. На підтвердження укладеного сторонами договору позики відповідач видав йому розписку. Оскільки ОСОБА_3 не повернув грошові кошти в установлений строк та прострочив виконання грошового зобов`язання, то на підставі ст. 625 ЦК України він має сплатити позивачеві три проценти річних від простроченої суми за період з 1 квітня до 1 листопада 2018 року. В листопаді 2018 року ОСОБА_3 повернув йому 2 000 доларів США, а в решті зобов`язання за договором позики залишається невиконаним до цього часу.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 8 000 доларів США боргу за договором позики та 221 долар 92 цента США процентів від простроченої суми, а всього 8 221 долар 92 цента США.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

В лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

ОСОБА_3 зазначив, що він разом із дружиною утримує дитячий будинок сімейного типу, в приміщенні якого ОСОБА_1 виконував будівельні та оздоблювальні роботи. ОСОБА_1 перевищив узгоджений кошторис робіт і став вимагати відповідного розрахунку із застосуванням психічного тиску та погроз, у зв`язку з чим позивач змушений був написати розписку про позику. Насправді грошові кошти не були одержані ним від ОСОБА_1 , а оспорюваний правочин не відповідає внутрішній волі позивача та є недійсним в силу ст.ст. 203, 231 ЦК України.

За таких обставин ОСОБА_3 просив суд визнати договір позики від 1 січня 2015 року, укладений між ним і ОСОБА_1 , недійсним.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Ухвалою від 22 квітня 2019 року суд прийняв зустрічний позов ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та об`єднав ці позови в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 8 000 доларів США суми боргу за договором позики та 221 долар 92 цента США трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 8 221 долар 92 цента США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 838 грн 48 коп. судового збору та 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

Суд керувався тим, що факт вчинення ОСОБА_3 оспорюваного правочину внаслідок застосування до нього психічного насильства з боку ОСОБА_1 не доведено, разом із тим, ОСОБА_3 не повернув останньому позику та прострочив виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого з нього на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму боргу, проценти від простроченої суми та судові витрати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати договір позики, укладений між сторонами, недійсним посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 уклав договір позики під впливом насильства, а грошові кошти за цим договором насправді не передавалися. Разом із тим, суд не врахував усі обставини справи, не застосував норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про дійсність оспорюваного правочину та наявність підстав для стягнення боргу. До того ж, суд вирішив питання про розподіл судового збору з порушенням вимог закону.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції не застосував норми Закону України «Про судовий збір» (далі Закон №3674-VI) і не дотримався приписів ст. 141 ЦПК України.

У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення в частині розміру судового збору підлягає зміні.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

1 січня 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 позичив останньому грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на строк до 1 квітня 2018 року. На підтвердження укладеного сторонами договору позики ОСОБА_3 видав ОСОБА_1 розписку.

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 2 000 доларів США. Решта коштів залишається неповернутою до теперішнього часу.

Щодо вирішення позовних вимог про визнання договору позики недійсним

Застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною 1 статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із положень ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України слідує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України для чинності правочину волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення повинно бути вільним від факторів, що могли б викривити уяву особи про зміст правочину або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутністю.

Правовим наслідком укладення особою правочину з дефектом волі є недійсність цього правочину, в тому числі на підставі ст. 231 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 видав ОСОБА_1 розписку (а.с. 114), за змістом якої між ними був укладений договір позики.

У справі відсутні достатні докази про те, що ОСОБА_3 вчинив цей правочин проти своєї справжньої волі.

Зібрані докази, зокрема: показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; письмові докази перелік (кошторис) ремонтних робіт, у якому зазначено їх обсяг і вартість (а.с. 35-47, 61, 69-76, 100-113), та договір кредиту №894СІ1 від 21 серпня 2013 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 (а.с. 48-53, 62-68), - достовірно не вказують на застосування до ОСОБА_3 психічного насильства з боку ОСОБА_1 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_3 є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку суду.

Щодо вирішення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором

Застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Із положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України слідує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В силу ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо тверджень ОСОБА_3 про безгрошовість позики

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У свою чергу, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти в борг, а останній видав йому розписку про одержання цих коштів. Зміст указаної розписки вказує на те, що між сторонами виникли позикові правовідносини, в яких ОСОБА_3 мав повернути ОСОБА_1 позичені кошти до 1 квітня 2018 року. Оригінал розписки знаходився у ОСОБА_1 , що свідчить про неповернення ОСОБА_3 позики.

ОСОБА_3 не надав суду належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що грошові кошти не були одержані ним від ОСОБА_1 . Показання дружини та прийомних дітей боржника, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , як свідків, з огляду на недоведеність факту застосування до ОСОБА_3 психічного насильства з боку ОСОБА_1 , не є такими доказами.

Отже суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_3 не виконав свій обов`язок з повернення ОСОБА_1 суми позики, тому з нього на користь останнього підлягають стягненню неповернуті грошові кошти в розмірі 8 000 доларів США.

Посилання ОСОБА_3 на те, що кошти насправді не були одержані ним від ОСОБА_1 , не відповідають фактичним обставинам справи.

б) щодо стягнення процентів від простроченої суми

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 прострочив виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних від простроченої суми.

Розмір стягнення (221 долар 92 центи США) визначено судом правильно ((10000х3%х214:365)+(8000х3%х70:365)).

Разом із тим, визначаючи періоди прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема, з 1 квітня до 1 листопада 2018 року (214 днів) 10 000 доларів США та з 1 листопада 2018 року до 10 січня 2019 року (70 днів) 8 000 доларів США, суд припустився помилки.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 грошові кошти на строк до 1 квітня 2018 року, тому саме з 2 квітня 2018 року останній вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання з повернення 10 000 доларів США. Як вказав ОСОБА_1 , 1 листопада 2018 року ОСОБА_3 повернув йому 2 000 доларів США, внаслідок чого саме з 2 листопада 2018 року прострочено ним виконання зобов`язання з повернення 8 000 доларів США.

Суд першої інстанції правильно обчислив кількість днів прострочення виконання зобов`язання (з 2 квітня до 1 листопада 2018 року 214 днів, з 2 листопада 2018 року до 10 січня 2019 року 70 днів), а тому допущена ним невідповідність не вплинула на правильність вирішення спору та не може бути підставою для скасування судового рішення.

Щодо судового збору

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом №3674-VI.

За змістом пп. 1, 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону №3674-VI за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до суду заяви про забезпечення позову за ставкою 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України слідує, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує , зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Аналіз норм ст. 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

При цьому на відповідача можуть бути покладені лише обґрунтовано понесені позивачем судові витрати, в тому числі судовий збір, який сплачений останнім відповідно до норм Закону №3674-VI.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом майнового характеру, ціна якого становила 226 185 грн 01 коп. Одночасно ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову. Отже він мав сплатити судовий збір із цих заяв у розмірі 2 646 грн 05 коп. ((226185,01х1%)+(1921х0,2)).

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, то з ОСОБА_3 на користь останнього мала бути присуджена вказана сума судового збору. Сума переплати не може бути покладена на ОСОБА_3 .

В цій частині рішення суду підлягає зміні.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Суд першої інстанції здійснив розподіл судових витрат між сторонами з порушенням вимог процесуального закону, внаслідок чого в цій частині судове рішення слід змінити.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2019 року в частині розміру судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 2 646 гривень 05 копійок судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Артемчук В.М.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27