Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/16374/16
Номер провадження: 22-ц/824/1884/2020
Головуючий у суді першої інстанції О.М. Луценко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач

15 січня 2020 року місто Київ

Номер справи 756/16374/16

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

позивач ОСОБА_2

відповідач Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської

міської ради (Київської міської державної адміністрації)

відповідач Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове

господарство»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Луценка О.М., в приміщенні Оболонського районного суду м. Києва о 12 год. 45 хв., відомості про дату складення повного рішення відсутні,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», треті особи: Головне управління Держгеокадастру у місті Києві, Київська міська рада, про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії, мотивованим тим, що вони як подружжя на праві спільної сумісної власності набули право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 03 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Зазначили, що з часу придбання будинку вони користуються земельною ділянкою, на якій цей будинок розташований, площею 0,1000 га, кадастровий номер :78:261:0001, яка сформована 18 лютого 2015 року із внесенням відомостей про неї до Державного земельного кадастру. Маючи намір одержати документ дозвільного характеру для передачі (надання) земельної ділянки у власність, вони звернулись до Департаменту земельних ресурсів із заявою про видачу їм висновку щодо можливості надання під забудову та для інших потреб земельної ділянки. Проте отримали відмову у наданні позитивного висновку з посиланням на необхідність зміни цільового призначення такої земельної ділянки, оскільки остання розташована у Межигірському лісництві КП «Святошинське лісопаркове господарство» та віднесена до земель лісогосподарського призначення згідно з даними міського земельного кадастру. Зазначили, що дані Державного земельного кадастру підтверджують віднесення спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення. Звернувшись до КП «Святошинське лісопаркове господарство» з проханням узгодити облікові дані відповідно до інформації Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки, вони отримали відповідь про те, що земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення. З урахуванням обставин, викладених у позові, просили зобов`язати Департамент земельних ресурсів узгодити облікові дані відповідно до інформації Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки, якою вони володіють та користуються, до земель сільськогосподарського призначення, визнати дії посадових осіб Департаменту земельних ресурсів щодо відмови в наданні позитивного висновку незаконними та зобов`язати надати такий висновок, зобов`язати КП «Святошинське лісопаркове господарство» впорядкувати документи відповідно до Державного земельного кадастру в частині віднесення вказаної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року позов задоволено частково. Зобов`язано Департамент земельних ресурсів привести дані міського земельного кадастру у відповідність до відомостей Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) до земель сільськогосподарського призначення (ведення індивідуального садівництва), якою володіють та користуються ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Визнано дії посадових осіб Департаменту земельних ресурсів, які виразилися у відмові надати ОСОБА_1 позитивний висновок щодо можливості надання земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) для індивідуального садівництва незаконними. Зобов`язано КП «Святошинське лісопаркове господарство» привести у відповідність документи КП «Святошинське лісопаркове господарство» до відомостей Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) до земель сільськогосподарського призначення (ведення індивідуального садівництва), якою володіють та користуються ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції задовольняючи позов не взяв до уваги, що Київська міська рада дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер: :78:261:0001) не надавала, а наданий позивачами проект не затверджувався. За даними міського земельного кадастру вказана земельна ділянка розташована в Межигірському лісництві КП «Святошинське лісопаркове господарство». Київською міською радою не приймалось рішення про надання даної земельної ділянки у власність, та її державна реєстрація не проводилась. Також у апеляційній скарзі Департамент вказав, що на спірній земельній ділянці розташований саме садовий будинок, а не житловий, який раніше був самовільно збудований ОСОБА_3 без оформлення документів на земельну ділянку та дозвільних документів на будівництво. Право власності на садовий будинок за ОСОБА_3 було оформлено на підставі рішення суду та у подальшому його було продано позивачам. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку (кадастровий номер :78:261:0001) по АДРЕСА_1 не проводилась.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Шляхова М.Р. доводи апеляційної скарги підтримала та просила скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Позивач ОСОБА_2 належним чином повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, вона подала до апеляційного суду заяву про розгляд справи без її участі, оскільки вона є інвалідом ІІ групи та стан її здоров`я унеможливлює бути присутньою у судових засіданнях.

Відповідач Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» та треті особи: Головне управління Держгеокадастру у місті Києві, Київська міська рада явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про час, місце і дату розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від зазначених осіб не надходило.

За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача ОСОБА_2 та представників КП «Святошинське лісопаркове господарство», Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, Київської міської ради з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.10.2015 року ОСОБА_1 купив у ОСОБА_3 садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.10.2015 ОСОБА_1 набув право власності на зазначений садовий будинок (а.с.20-21,22, т.І). Позивачі зазначають, що даний садовий будинок є їхньою спільною сумісною власністю.

Вказаний садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0, 1000 га, яка сформована 18.02.2015 року, має кадастровий номер: :78:261:0001 і цільове призначення - ведення садівництва, що зазначено у договорі купівлі - продажу садового будинку від 03.10.2015 року (а.с. 20-21, т. І).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дані Державного земельного кадастру підтверджують віднесення земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення. А враховуючи можливість віднесення земельної ділянки лише до одного виду цільового призначення та беручи до уваги висновок КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» від 01 жовтня 2012 року, згідно з яким ґрунтовий покрив такої земельної ділянки потрібно використовувати для сільськогосподарського виробництва, а також з огляду на пріоритет земель сільськогосподарського призначення перед усіма іншими категоріями земель, відомості міського земельного кадастру про спірну земельну ділянку підлягають приведенню у відповідність до відомостей Державного земельного кадастру.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 9 ЗК України відносить до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території право розпоряджатися землями територіальної громади міста, передавати земельні ділянки комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надавати земельні ділянки у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, вилучати земельні ділянки із земель комунальної власності в порядку, передбаченому цим Кодексом, викупати земельні ділянки для суспільних потреб міста, організовувати землеустрій, координувати діяльність місцевих органів земельних ресурсів та інше.

Стаття 20 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, встановлювала, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до пункту «в» частини першої статті 186 ЗК України проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки.

Частина третя статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені статтею 116 ЗК України у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення.

Згідно з цією статтею громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Судом встановлено, що за відомостями Державного земельного кадастру на даний час будь-яким юридичним або фізичним особам правовстановлюючі документи на вказану ділянку не видані, вона відноситься до міських земель комунальної форми власності, не наданих у власність чи користування.

Згідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.09.2012 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з дня набрання чинності цим Законом (01.01.2013) землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими, а відтак земельна ділянка по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :78:261:0001) належить до земель комунальної власності.

Так, частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Положення частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для ведення садівництва, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні ( ч.7 ст. 118 ЗК України).

Порядком передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві, який затверджений рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 року № 63/9120 (у редакції рішення Київської міської ради 04.03.2015 № 195/1060) передбачені загальні положення, особливості та процедура надання земельних ділянок із земель комунальної власності міста Києва (в тому числі у власність).

Одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для ведення садівництва, передбачається виключно за проектами землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ст. 118 ЗК України).

Такий проект землеустрою розробляти не потрібно якщо на земельній ділянці розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано (пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Проте із матеріалів справи вбачається, що позивач придбав саме садовий будинок, а не житловий (договір купівлі-продажу садового будинку від 03.10.2015 № 1177, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.10.2015 № 45035780). Отже, на спірній земельній ділянці розташований саме садовий будинок, а не житловий.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що вказаний садовий будинок був побудований ОСОБА_3 на спірній земельній ділянці без оформлення документів на дану земельну ділянку. У подальшому, рішенням суду за ОСОБА_3 було визнано право власності на садовий будинок, а потім його було продано ОСОБА_1 .

Позивачі зазначили, що у 2014 році з дозволу Київської міської ради на замовлення попереднього власника садового будинку ОСОБА_3 було розроблено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки.

Дійсно, 25.11.2014 ОСОБА_1 , діючі на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , звернувся до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки. Листом, отриманим Київською міською радою 29.12.2014 року, ОСОБА_3 повідомив КМР, про те що ним замовлено розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу, оскільки КМР протягом місяця не надала відповіді на клопотання ОСОБА_3

У 2014 році на замовлення ОСОБА_3 (попереднього власника даного садового будинку) був виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва.

Але, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 (кадастровий номер :78:261:0001) Київською міською радою не затверджувався, рішення про передачу у власність або надання у користування земельної ділянки не приймалося. Київська міська рада такого дозволу не надавала, а проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 було розроблено без надання такого дозволу.

Та обставина, що акт встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 був погоджений КП «Святошинське лісопаркове господарство» не свідчить про належність цієї ділянки землі до земель сількогосподарського призначення. Таким актом було погоджено лише межі земельної ділянки, якою користувався ОСОБА_3 Дана земельна ділянка йому не виділялася у користування чи власність. Даних про те, що зазначена земельна ділянка на відповідній правовій підставі виділялась у користування садівницькому товариству «Хутір Редьки» матеріали справи не містять, а тому сплата ОСОБА_3 членських внесків та вартості спожитої електроенергії не свідчить про те, що він на законній правовій підставі користувався спірною земельною ділянкою.

22.07.2016 ОСОБА_1 звернувся до Київської міської ради з заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості). Листом Департаменту земельних ресурсів, який діяв за дорученням заступника міського голови КМР, від 18.08.2016 йому було відмовлено у наданні такої згоди у зв`язку з тим, що земельна ділянка розташована у Межигірському лісництві та віднесена до земель лісогосподарського призначення. Департамент зазначив, що до клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідно додати погодження землекористувача про припинення права користування частиною земельної ділянки, як це передбачено частиною шостою статті 118 ЗК України, оскільки зазначена земельна ділянка розташована в межах Межигірського лісництва та відноситься до земель лісогосподарського призначення і зеленої зони відповідно до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затвердженої рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381 (чинність Програми продовжено до 31 грудня 2017 року згідно рішення Київської міської ради від 07.07.2016 № 572/572) (Т.1 а.с.83).

Але,листом від 23.08.2016 ОСОБА_1 повідомив КМР, про те що ним замовлено розроблення документації з землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу, оскільки КМР протягом місяця не надала відповіді на його клопотання.

Всупереч вимогам статті 118 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 компетентними органами відповідно до статті 186-1 ЗК України не погоджувався.

Згідно розробленої Київською міською філією Центру ДЗК технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 звернувся до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з листом від 01.11.2016 з приводу надання висновку щодо можливості надання земельної ділянки для індивідуального садівництва на АДРЕСА_1 .

Листом № 057/0-3030-12583 від 24.11.2016 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відмовив позивачу у наданні зазначеного висновку, оскільки згідно з даними міського земельного кадастру земельна ділянка на АДРЕСА_1 розташована в Межигірському лісництві КП «Святошинське лісопаркове господарство» та відноситься до земель лісогосподарського призначення і перед винесенням на розгляд Київської міської ради питання передачі її у власність потребує зміни її цільового призначення.

ОСОБА_1 звернувся з листом від 07.11.2016 року до КП «Святошинське лісопаркове господарство», в якому просив привести у відповідність облікові дані його документів до даних Державного земельного кадастру щодо цієї земельної ділянки, вказавши її цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення (під індивідуальне садівництво).

КП «Святошинське лісопаркове господарство» листом за № 064/239-828 від 15.11.2016 року повідомило позивача про те, що вказана земельна ділянка відповідно до наявних матеріалів лісовпорядкування розміщена в межах Межигірського лісництва і відноситься до земель лісового фонду КП «Святошинське лісопаркове господарство».

Черговий кадастровий план свідчить про те, спірна земельна ділянка розташована серед лісу (Т.1 а.с. 42).

Так, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (стаття 19 ЗК України).

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (статті 21 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Отже, використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет.

Встановлюючи на підставі даних Державного земельного кадастру правовий статус земельної ділянки як такої, що не належить до земель лісогосподарського призначення, суд першої інстанції не врахував наведені вище приписи законодавства, а тому доводи апеляційної скарги Департаменту про суперечність доказів, використаних для встановлення факту віднесення земельної ділянки до складу земель сільськогосподарського призначення, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Згідно договору купівлі продажу садового будинку ОСОБА_1 придбав лише садовий будинок. Від Київської міської ради, як власника земельної ділянки, до попереднього власника садового будинку ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок, на тих самих умовах і в тому обсязі, що у Київської міської ради, не переходило. ОСОБА_3 користувався спірною земельною ділянкою без оформлення відповідних документів, у власність чи у користування дана земельна ділянка йому та садівницькому товариству «Хутір Редьки» не передавалася.

Положення статей 120 ЗК України та 377 ЦК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Проте, до позивачів право власності на земельну ділянку на якій розташований садовий будинок не перейшло, оскільки такого права не було у попереднього власника садового будинку.

Статтею 20 ЗК України (встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок) передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Отже, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Київською міською радою не приймалось рішення про надання вказаної земельної ділянки у власність, а відтак і не встановлювалось її цільове призначення.

Під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 до цього часу не провадилась. Відтак вона відноситься до міських земель комунальної форми власності, не наданих у власність чи користування.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи судове рішення, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутності доказів того, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення. Визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки та надаючи перевагу у даному випадку сільськогосподарському призначенню, суд не взяв до уваги інші докази, які мають значення для правильного визначення правового режиму спірної земельної ділянки, помилково вважав дії посадових осіб Департаменту земельних ресурсів незаконними та безпідставно зобов`язав КП «Святошинське лісопаркове господарство» вчинити певні дії.

Суд першої інстанції не врахував, що незаконне вибуття земель із державного чи комунальної власності становить «суспільний», «публічний» інтерес, який полягає у відновленні правового порядку, відновлення становища, яке існувало до порушення права українського народу на землі та ліси, а отже, не встановив обставини, які входять до предмета доказування у справі, встановлення яких має значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Питання щодо розподілу судових витрат апеляційний суд вирішує у відповідності до вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачі є особами з інвалідністю другої групи і за законом вони звільнені від сплати судових витрат по сплаті судового збору. Таким чином, судові витрати Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 818,96 грн. необхідно компенсувати за рахунок держави, судові витрати по сплаті судового збору за пред`явлення позову до суду у розмірі 1 653,60 грн. необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 818,96 грн. компенсувати за рахунок держави.

Судові витрати по сплаті судового збору за пред`явлення позову до суду у розмірі 1 653,60 грн. віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 24 січня 2020 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна