Ухвала

17 січня 2020 року

м. Київ

справа № 466/6293/16-ц

провадження № 61-35490св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року у складі судді Глинської Д. Б. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2018 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяки Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частини будинку.

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 ними було набуто ряд майна, зокрема, будинок оздоровчого профілю під літерою «А-1», площею 236,3 кв. м, будівлю прохідної під літерою «Б-1», загальною площею 6 кв. м, приміщення кафетерію під літерою «В-1», загальною площею 60 кв. м, на АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2010 року шлюб із відповідачем ОСОБА_2 було розірвано.

29 червня 2011 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова було затверджено мирову угоду від 24 червня 2011 року, укладену між нею та відповідачем ОСОБА_2 , за умовами якої сторони визнають, що будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку, загальною площею 246,3 кв. м, бані під літерою «Б» та будинку оздоровчого профілю на АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя її, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки набуте ними під час шлюбу.

Відповідно до мирової угоди ОСОБА_2 визнає за нею право власності на 1/2 будинковолодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку, загальною площею 246,3 кв. м, бані під літерою «Б» та на 1/6 ідеальну частку незавершеного будівництвом будинку оздоровчого профілю на АДРЕСА_1 , про що внесені відповідні відомості при здачі об`єкта до експлуатації та оформлені права власності. За ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/2 будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Уточнивши позов позивач просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь ринкову вартість 1/2 частки спірного будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1 302 408,54 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, як основні засади цивільного законодавства, з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників, сплата компенсації становитиме надмірний тягар для відповідача.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2018 року рішення суд першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд помилково застосував правовий висновок Верховного Суду України, який не стосується припинення права на частку, а не виплата компенсації; суди не встановили реального майнового становища відповідача, оскільки у нього є майно та він має можливість виплатити компенсацію.

У жовтні 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2019 року справу № 521/2993/13-ц за позовом ОСОБА_4 до неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на необхідність формування єдиної правозастосовної практики щодо належного способу захисту порушеного права орендаря на звернення до суду з позовними вимогами про визнання договорів оренди землі поновленими.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що для правовідносин між фізичними особами співвласниками майна про поділ його в натурі або стягненні компенсації, таке поняття як «неспроможність до сплати компенсації» або «надмірний тягар» не може бути застосовано, а підлягає застосуванню принцип пропорційності інтересів усіх співвласників на володіння і користування спільним майном, або отримання справедливої компенсації частки у цьому майні.

При цьому, слід також врахувати необхідність володіння цим майном для усіх учасників спільної власності.

Враховуючи викладене є підстави для відходу правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року №6-2925цс15 в частині необхідності при розгляді позовів заявлених з підстав статті 364 ЦК України врахування можливості сплати такої компенсації частки вартості майна без відчуження спірного майна, та що відчуження такого майна є підставою для відмови у позові оскільки таке відчуження є для відповідачів надмірним тягарем.

Оскільки, позбавлення особи права на розпоряджання своїм майном може спричинити порушення права на справедливий суд, що закріплене в пункті 1 статті 6 та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

У справі, яка переглядається, правовідносини є подібними тим, що є предметом спору у справі № 521/2993/13-ц.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 521/2993/13-ц.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 466/6293/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки будинковолодіння, до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 521/2993/13-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко