Постанова

Іменем України

15 січня 2020 року

м. Київ

справа № 504/2945/16-ц

провадження № 61-36871св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року в складі головуючого-судді Вінської Н. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна.

Позов мотивовано тим, що вона з відповідачем знайома з 2004 року, а з 2006 року вони стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З початку спільного проживання вона мала постійне місце роботи, тоді як відповідач такої роботи не мав. У 2009 році вони з відповідачем вирішили придбати власне житло, у зв`язку з чим 25 грудня 2009 року відповідач підписав із ОСОБА_4 договір про відступлення прав вимоги інвестора, згідно з яким до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за договором інвестування будівництва (об`єкт інвестування: квартира АДРЕСА_1 ), укладеного між ТОВ «РЕАЛ-ІНВЕСТ» та ОСОБА_4 від 09 січня 2006 року.

Позивач зазначає, що 31 грудня 2011 року ТОВ «Реал-Інвест», на підставі акту приймання-передачі, передав їм об`єкт інвестування - спірну квартиру, до якої вони відразу переїхали та почали робити ремонт у квартирі за рахунок власних коштів. Значна частина коштів (більше половини) належала їй, оскільки вона мала постійну високооплачувану роботу, а відповідач брав участь у ремонті разовими випадковими вкладами, оскільки не мав постійної роботи. З моменту вселення у квартиру усі витрати по її утриманню здійснювались в основному за рахунок її коштів. 27 серпня 2016 року відповідач під час сварки вигнав її з квартири, у зв`язку з чим вона зверталась до органів поліції, у присутності яких відповідач підтвердив факт спільного проживання протягом 10 років. 08 вересня 2016 року відповідач разом зі своїми знайомими вчинив насильницькі дії і вигнав з квартири матір позивача та поміняв замки у квартирі.

Позивач вважає, що оскільки вона з відповідачем тривалий час проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу і під час спільного проживання придбали майно, у тому числі спірну квартиру, цивільний шлюб припинив своє існування, а відповідач не визнає її право на частину майна, тому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2006 року по 27 серпня 2016 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності сторін; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні Ѕ частини спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, з 2006 року до серпня 2016 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном набутим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2006 року до 2016 року. Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що складається з квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру по Ѕ частині за кожним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази, які підтверджують факт проживання сторін з 2006 року до серпня 2016 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому наявні підстави для задоволення позову в цій частині. Крім того, суд першої інстанції, встановивши що квартира АДРЕСА_1 придбана в період спільного проживання сторін, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частинах та наявності підстав для визнання права власності на вказану квартиру за сторонами по Ѕ частині за кожним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивач не надала доказів того, що спірне нерухоме майно набуте за спільні сумісні кошти або спільну працю її та відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2018 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не навів обґрунтувань та висновків щодо вимог про зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні Ѕ частиною спірної квартири, а апеляційний суд, в порушення норм процесуального права, вказаних недоліків не усунув. Також у рішенні апеляційного суду, в порушення норм статті 382 ЦПК України, відсутнє будь-яке обґрунтування та висновки щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в позові. Суди належним чином не дослідили зібрані по справі докази, а саме: суд першої інстанції, задовольняючи позов, встановив наявність обставин, які входили до предмета доказування по справі на підставі показань свідків, при цьому всупереч статті 89 ЦПК України в рішенні не навів правової оцінки інших наявних в матеріалах справи доказів (фотографії, письмові докази тощо); суд апеляційної інстанції, відхиляючи висновки суду першої інстанції, не надав будь-якої оцінки показам свідків, а обґрунтував своє рішення виключно письмовими доказами. Апеляційний суд, відкриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача, яка подана після закінчення строку на апеляційне оскарження, не перевірив належним чином наявність підстав для поновлення пропущеного строку на подачу апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку про наявність у ОСОБА_2 власних коштів на інвестування власної квартири, так як він взяв вказані кошти у ОСОБА_5 в позику в 2004 році, що підтверджується розпискою. Однак апеляційний суд не врахував, що вказана розписка не може бути належним доказом, оскільки сам по собі факт отримання відповідачем грошових коштів у позику в 2004 році не може свідчити про те, що саме ці кошти відповідач через п`ять років витратив на придбання квартири. При цьому апеляційний суд не наводить мотивів врахування розписки як належного доказу при вирішенні зазначеного спору.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У вересні 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає. Що стосується оскарження позивачем рішення суду першої інстанції то вказане рішення є скасованим на підставі рішення апеляційного суду, а відтак його скасувати неможливо.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року справу № 504/2945/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що 09 січня 2006 року між ОСОБА_4 (інвестор) та ТОВ «Реал-Інвест» (учасник) укладено договір інвестування будівництва № 489/04-06, згідно з яким учасник зобов`язується на свій ризик, своїми силами і засобами виконати будівельно-монтажні роботи із будівництва та після закінчення будівництва і здачі об`єкта в експлуатацію передати у власність інвестору новозбудоване майно, а саме: квартиру орієнтовною площею 81,5 кв. м у с. Крижаніка Комінтернівського району Одеської області, а інвестор зобов`язується прийняти новозбудоване майно у свою власність та здійснювати інвестиції згідно умов договору.

25 грудня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги інвестора, за умовами якого до нового інвестора перейшло право вимагати від учасника замість первісного інвестора, належного виконання ним своїх обов`язків в обсязі та на умовах, передбачених договором №489/04-06 про інвестування будівництва аж до передачі у власність нового інвестора об`єкта інвестування.

Крім того, 25 грудня 2009 року між ТОВ «Реал-Інвест», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено угоду про заміну сторони за договором про інвестування будівництва №489/04-06, укладеним між ОСОБА_4 та ТОВ «Реал-Інвест».

31 грудня 2011 року між ТОВ «Реал-Інвест» та ОСОБА_2 складено акт приймання-передавання об`єкта інвестування, згідно з яким ТОВ «Реал-Інвест» передав, а ОСОБА_2 прийняв новозбудоване майно - квартиру АДРЕСА_1 . Цей акт є підставою для оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з указаним позовом, посилалась на те, що вона з відповідачем з 2006 року до серпня 2016 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спірна квартира була придбана ними за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 74 СК Україниякщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Статтею 60 СК Українивизначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК Українимайно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналогічні норми закріплені в статтях 57, 60 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 довела факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2006 року до серпня 2016 року. Вказаний факт підтверджено показаннями свідків, визнанням сторонами фактичного спільного проживання у спірній квартирі, проведенням будівельних робіт з метою спільного проживання у ній та фотокартками, на яких сторони висвітлені як сімейна пара, яка проживає разом.

Отже суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони проживали як одна сім`я та між ними були усталені відносини притаманні подружжю, а тому майно, яке набуте за цей період, а саме квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 367 ЦПК України.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з указаним позовом, просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2006 року по 27 серпня 2016 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності сторін; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні Ѕ частини спірної квартири.

Апеляційний суд, в порушення вищезазначених вимог закону, зосередився на дослідженні доказів стосовно наявності підстав для визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності сторін та не навів у своєму рішенні підстав передбачених статтею 376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у зв`язку з чим не перевірив чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення в цій частині всі факти, що входять до предмета доказування та чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони, оскільки від вирішення позовних вимог в цій частині залежить вирішення інших позовних вимог позивача.

Крім того, апеляційний суд, дійшовши висновку, що спірна квартира придбана відповідачем за особисті кошти, оскільки він у 2004 році отримав позику на придбання нерухомого майна у сумі 80 000 доларів США, що підтверджується рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 03 квітня 2004 року, не врахував того, що відповідачем не надано доказів, передбачених статтями 77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що отримані в борг у 2004 році грошові кошти були витрачені ним саме на придбання спірної квартири у 2009 році.

Також апеляційний суд, встановивши, що рішення місцевого суду не містить обґрунтувань та висновків щодо позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні Ѕ частиною спірної квартири, не звернув уваги на те, що вказані недоліки допущені судом першої інстанції свідчать про неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права, що відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов`язків, визначених законом, а саме, не надав належної оцінки доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, у зв`язку з чим рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко
Є. В. Коротенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов