Ухвала

17 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 643/2665/18

провадження № 61-15899ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,правонаступником якого є ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2018 року Московським районним судом м. Харкова у справі № 643/7955/15-ц ухвалено рішення про витребування від ОСОБА_3 , як добросовісного набувача, на підставі статті 388 ЦК України на користь Харківської міської ради квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вищевказана квартира за договором купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року була відчужена позивачу ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_4 01 лютого 2018 року. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування збитків у вигляді сплачених відповідачу ОСОБА_4 грошових коштів за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка витребувана у ОСОБА_3 за рішенням суду.

Під час розгляду зазначеної справи з`ясовано, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 15 серпня 2016 року за договором дарування квартири, серія та номер: 1588, виданий 15.08.2016, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мітякіна С. З., перейшло до відповідача ОСОБА_5 , який є рідним батьком відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження, наданим ОСОБА_5 у справі № 643/7955/15-ц. Позивач вважає, що договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та її батьком ОСОБА_5 є недійсним, внаслідок його фіктивності, оскільки був укладений після постановлення 13 липня 2016 року апеляційним судом Харківської області рішення по справі № 643/7955/15-ц. Вказаним рішення апеляційного суду визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19 лютого 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А. (реєстровий № 284), за змістом якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . На думку позивача, постановлення 13 люпня 2016 року апеляційним судом Харківської області рішення по справі № 643/7955/15-ц дозволило відповідачу ОСОБА_4 передбачити негативні для себе наслідки у випадку його виконання, адже результатом визнання договору купівлі-продажу недійсним є, відповідно до частини першої статті 216 ЦК України зобов`язання кожної із сторін повернути у натурі все, що кожна сторона одержала на виконання цього правочину. Тобто, передбачувані ОСОБА_4 негативні наслідки для неї полягали у необхідності повернення ОСОБА_3 437 250,00 грн, які ОСОБА_4 відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 одержала від ОСОБА_3 . Договір дарування належної ОСОБА_4 квартири був використаний у даному випадку нею і її батьком ОСОБА_5 для подальшого уникнення відшкодування завданих ОСОБА_3 збитків у вигляді вартості проданої ОСОБА_4 , квартири, договір купівлі-продажу якої визнано недійсним апеляційним судом. Зазначений договір дарування був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення збитків з ОСОБА_4 . Дарувальник ОСОБА_4 фактично продовжує володіти та користуватися цим майном, оскільки станом на 08 лютого 2018 року зареєстрована в спірній квартирі, на неї відкрито особові рахунки в АК «Харківобленерго» та КП «Харківські теплові мережі».

Позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , серія та номер: 1588, виданий 15 серпня 2016 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мітякіна С. З., укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , стягнути судовий збір.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2020 року позов ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що укладений відповідачами 15 серпня 2016 року договір дарування є фіктивним.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_5 , до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_1 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 рокурішення Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мітякіною С. З., серія та номер 1588.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). Встановивши, що ОСОБА_4 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму батьку, передбачала можливе стягнення з неї заборгованості, колегія суддів зробила висновок, що відповідач усвідомлювала негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків у розмірі 437 250,00 грн та мала намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків і такі дії ОСОБА_4 не можна визнати добросовісними у розумінні пункту 6 частини першої та частини третьої статті 3 ЦК України. Окрім цього, ОСОБА_4 залишилась проживати у вказаній квартирі, володіти та користуватися нею. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Суд зазначив, що саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16) та від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року переглядаючи справу № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

ОСОБА_1 29 жовтня 2020 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У грудні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 12 листопада 2020 року особа, яка подала касаційну скаргу, подала уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, у випадку якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). В уточненій касаційній скарзі зазначається, що апеляційним судом було застосовано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Разом з тим, судом апеляційної інстанції грубо порушено приписи процесуального права, не надано відповідну оцінку всім доказам, не вірно застосовано статті 203, 234 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки правочин дарування між відповідачами було укладено у відповідності до чинного законодавства, з явним наміром створення правових наслідків. ОСОБА_4 подарувала свою квартиру батькові, оскільки тяжко хворіє, є особою з інвалідністю ІІ групи, перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері і з 2015 року її стан здоров`я значно погіршився, у зв`язку з чим її батько піклувався про неї. У зв`язку з її захворюванням - запаленням головного мозку, що може призвести в подальшому до повної втрати дієздатності, ОСОБА_4 вирішила передати управління своїм майном батькові, оскільки він і так фактично утримував квартиру, оформлював субсидію та сплачував комунальні послуги.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат