Справа № 752/9471/19 Головуючий 1 інстанція- Чередніченко Н.П.
Провадження № 22-ц/824/2269/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 січня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 07 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Юніон Стандард Банк» Кічука Олега Івановича, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Юніон Стандард Банк» про зобов`язання визнати кредиторські вимоги та внесення змін до акцептованих вимог кредиторів,-

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 03 вересня 2015 рокуміж ним та ПАТ «Юніон Стандарт Банк» було укладено договір про відповідальне зберігання цінностей у банку, за умовами якого він передав банку на відповідальне зберігання грошові кошти у розмірі 20000 доларів США строком на один місяць, що стверджується актом приймання-передачі цінностей.

Вказував, що постановою Правління НБУ від 02 жовтня 2015 року ПАТ «Юніон Стандард Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. В цей же день 02 жовтня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 182 про запровадження в банку тимчасової адміністрації строком на три місяці з 03 жовтня 2015 року по 02 січня 2016 року. Постановою Правління НБУ від 24 грудня 2015 року відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Юніон Стандард Банк». Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 грудня 2015 року прийнято рішення № 241 про початок ліквідації банку та призначено ліквідатора на два роки з 28 грудня 2015 року по 27 грудня 2017 року. В подальшому рішеннями Фонду гарантування вкладів фізичних прийнято рішення про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Юніон Стандард Банк» строком на один рік до 27 грудня 2019 року включно.

З огляду відмову банку повернути 20000 доларів США, для захисту своїх прав він звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва, який рішенням від 22 травня 2018 року (справа № 752/24451/17), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від

- 2 -

10 грудня 2018 року та ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року, його позов задоволено частково, стягнутло із ПАТ «Юніон Стандард Банк» на його користь грошові кошти в сумі 20000 доларів США та судові витрати. На виконання зазначеного рішення суду, він отримав два виконавчі листи, які 27 серпня 2018 року державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м.Київ повернуто йому як стягувачу без прийняття до виконання, оскільки розпочата процедура ліквідації банку-боржника ПАТ «Юніон Стандард Банк». 28 лютого 2019 року він подав відповідачу заяву про включення до реєстру кредиторів банку за рішенням суду, який своїм листом від 02 квітня 2019 року відмовив, пославшись на неможливість акцептувати кредиторські вимоги позивача, у зв`язку із пропуском строків для звернення з кредиторськими вимогами.

Посилаючись на безпідставне невключення його відповідачем до реєстру кредиторів банку, просив зобов`язати відповідача визнати його кредиторські вимоги в розмірі 20000 доларів США, відповідно до договору про відповідальне зберігання цінностей у банку від 03 вересня 2015 року, та 3600 грн. витрат на правову допомогу, зазначених у рішенні Голосіївського районного суду м.Києва від 22 травня 2018 року, внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Юніон Стандард Банк» шляхом включення до нього акцептованих вимог позивача, а також подати зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Юніон Стандард Банк» на затвердження виконавчій дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

РішеннямГолосіївськогорайонного суду м.Києва від 07 жовтня 2019 року узадоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неврахування судом при ухваленні рішення судової практики. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що вимоги заявлені до неналежного відповідача. Вважає, що в даному випадку вимоги заявлені вірно до ОСОБА_2 як Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Юніон Стандард Банк» відповідно до ст.ст.35,37,45,48 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому вказаний закон не передбачає заборони щодо поновлення строку подачі кредитором вимог у разі його пропуску з поважних причин. Окрім того, судом не враховані праві позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах: від 16 січня 2019 року по справі № 761/4442/17 та від 20 березня 2019 року по справі № 456/450/16-ц щодо виконання уповноваженою особою ФГВФО повноважень органу управління банку та можливості повнолення строку.

Третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенніив позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Біліченко В.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва як незаконне.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до суду клопотання про

- 3 -

закриття провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України з огляду на те, що ПАТ «Юніон Стандард Банк» було припинено як юридичну особу, про що внесено відповідні відомості до державного реєстру. Вислухавши думку учасників колегія суддів вважає, що підстави для закриття провадження відсутні, оскільки п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України передбачає закриття провадженни виключно у зв`язку із припиненням юридичної особи, яка була стороною у справі. В даному випадку ПАТ «Юніон Стандард Банк» є третьою особою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що вимоги пред`явлено позивачем до неналежного відповідача.

При цьому суд виходив з того, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Юніон Стандард Банк» Кічук О.І. не має самостійної процесуальної дієздатності, оскільки у правовідносинах з іншими особами виступає або як представник Фонду, або як представник банку, а відтак не може бути стороною у справі.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2015 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Юніон Стандард Банк» було укладено договір про відповідальне зберігання цінностей у банку, відповідно до якого ОСОБА_1 передав банку на відповідальне зберігання грошові кошти у розмірі 20000 доларів США строком на один місяць, тобто до 03 жовтня 2015 року, що стверджується актом приймання-передачі цінностей.

Постановою Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року ПАТ «Юніон Стандард Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. В цей же день 02 жовтня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 182 про запровадження в банку тимчасової адміністрації строком на три місяці з 03 жовтня 2015 року по 02 січня 2016 року.

Надалі постановою Правління Національного банку України від 24 грудня 2015 року відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації банк ПАТ «Юніон Стандард Банк». Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 грудня 2015 року розпочато процедуру ліквідації банку та призначено ліквідатора терміном на два роки з 28 грудня 2015 року по 27 грудня 2017 року. В подальшому Фондом прийнято рішення про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Юніон Стандард Банк» строком на один рік до 27 грудня 2019 року включно.

Також, судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 22 травня 2018 року (справа № 752/24451/17), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року та ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто із ПАТ «Юніон Стандард Банк» на його користь грошові кошти в сумі 20000 доларів США та судові витрати.

Листом від 02 квітня 2019 року відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку за рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 22 травня 2018 року з огляду на пропуск строку для звернення з кредиторськими вимогами, який становить 90 днів з дня публікації відомостей про ліквідацію банку.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

- 4 -

Відповідно до ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність»Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічні положення містить Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно ч.1 ст.3 якого Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку та їх ліквідації, у випадках, встановлених Законом.

Згідно ч.1 ст.48 вказаного Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку в тому числі здійснює здійснює повноваження органів управління банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ст.47 вказаного Закону уповноважена особа Фонду визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені ст.35 цього Закону.

Відповідно до ч.1 та ч.8 ст.35 вказаного ЗаконуФонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі Фонду, яка у своїй діяльності підзвітна Фонду, який у свою чергу несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду визначені у ст.37 вказаногоЗакону, яка надає такій особі у разі делегування їй повноважень право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку, та представляти інтереси, в тому числі заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду.

Згідно ч.3 ст.37 вказаного Закону уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.

Згідно з п.17 ч.1 ст.2 вказаного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважена особа Фонду у частині реалізації повноважень Фонду щодо банку, до якого застосовано тимчасову адміністрацію, виконує повноваження органу управління останнього, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження, та виконує повноваження Фонду при реалізації повноважень Фонду, пов`язаних з ліквідацією неплатоспроможного банку, одним із яких є формування реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Отже, Уповноважена особа Фонду не заміняє ні Фонд, ні банк у спірних правовідносинах і не має самостійної процесуальної дієздатності у цивільному процесі.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 383/2/17, де Велика Палата вказала, що, оскільки уповноважена особа Фонду є працівником Фонду та діє від імені банку в межах повноважень Фонду, така особа у цивільному процесі за позовом до банку може виступати представником банку та не має самостійної процесуальної дієздатності. У цивільному процесі уповноважена особа Фонду є неналежним відповідачем у справах як за позовом до Фонду, працівником якого є ця особа, так і за позовом до банку, від імені якого в межах повноважень Фонду вона

- 5 -

діє (п.п.61-62).

Аналогічні правові висновки викладено у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема: від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц; від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц; від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц; від 18 квітня 2018 року у справі № 826/7532/16, від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1 та 3 ст.13 ЦПК України).

Відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

З огляду на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки уповноважена особа Фонду ОСОБА_2 у правовідносинах з іншими особами виступає або як представник Фонду, або як представник банку, і не може бути стороною у справі, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про те, що вимоги заявлені до неналежного відповідача ОСОБА_2 . колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав, яким дано детальний аналіз вище.

Посилання у апеляційній скарзі на ст.ст.45, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які передбачають, що кредитори заявляють свої вимоги до банку саме уповноваженій особі Фонду лише у разі її призначення та делегування Фондом повноважень щодо складання реєстру акцептованих вимог кредиторів, не спростовують висновків суду щодо неналежності відповідача.

В даному випадку позивач помилково ототожнює статус особи, до якої закон передбачає пред`явлення кредитором вимог, із особою, яка може бути стороною в цивільному процесі, які є різними за своїм змістом.

Відповідач у справі - Уповноважена особа Фонду ОСОБА_2 за своїм правовим статусом є представником Фонду, який діє у межах повноважень, наданих Фондом, за що від Фонду отримує визначену Фондом оплату, несе відповідальність перед Фондом, тоді як перед сторонами правовідносин за дії такої особи відповідальність несе Фонд.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що закон не передбачає заборони щодо поновлення строку подачі кредитором вимог у разі його пропуску

- 6 -

з поважних причин, оскільки судом відмовлено у позові не з підстав пропуску строку кредитором строку пред`явлення вимоги, а з інших підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом при ухваленні рішення правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 16 січня 2019 року по справі № 761/4442/17 та від 20 березня 2019 року по справі № 456/450/16-ц недоречні, оскільки наведені у вказаних постановах висновки про те, що Уповноважена особа Фонду у правовідносинах з іншими особами виступає або як представник Фонду, або як представник банку, який представляє Фонд у межах делегованих Фондом повноважень, і не може бути стороною у справі, повністю узгоджуються із висновками суду про неналежність відповідача.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у справі № 456/450/16-ц позов про визнання позивача кредитором банку та включення його майнових вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів, заявлено саме до банку, з чим Велика Палата погодилася.

Інших доводів щодо незаконності рішення аеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 35, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 07 жовтня 2019 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: