Дата документу 15.01.2020 Справа № 324/783/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 324/783/18 Головуючий у 1-й інстанції Кацаренко І.О.
Провадження №22-ц/807/59/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Кримської О.М., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» звернулося із позовною заявою до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №448, за умовами якого Банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 40000,00 доларів США. 26 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання умов кредитного договору був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Черкун В.І., предметом іпотеки за яким є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 . Згідно довідки Пологівської міської ради Запорізької області від 19 березня 2018 року №1820 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору, прокурор Пологівського району звернувся до суду з позовом в інтересах Банку про звернення стягнення на передану в іпотеку трикімнатну квартиру.

Рішеннями Пологівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2011 року по справі №2-329/2011 року було звернуто стягнення шляхом продажу з публічних торгів, а саме трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Рішення набрало законної сили 04 жовтня 2011 року.

З посиланням на ст.ст.5, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України, ст.ст.3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» позивач просить постановити судове рішення, яким: виселити ОСОБА_1 з трикімнатної квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Пологівській міській раді Запорізької області, судові витрати покласти на Відповідача.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року позов задоволено частково.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при ухвалені судового рішення було враховану довідки від 26.09.2007 року за № 476 та від 30.08.2017 року за № 399, видані Пологівським управлінням ЖКГ, з яких вбачається, що малолітні та неповнолітні діти станом на дату видачі довідок у спірній квартирі не прописані та не проживають. Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що рішенням Пологівського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2013 року у справі № 0820/2972/2012 встановлено, що на момент укладення іпотечного договору неповнолітній ОСОБА_4 мав право користуватися предметом іпотеки, як член сімї ОСОБА_5 і постійно проживав у даній квартирі, в якій після отримання паспорту і зареєструвався. Зазначені обставини також встановленнні рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2013 року справа № 22-ц/778/2631/13.

При цьому, суд першої інстанції також не врахував положення ч. 4 ст. 29 ЦК України, де зазначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. На час укладення іпотечного договору його батьки проживали саме в спірній квартирі, тому місцем проживання ОСОБА_6 , який на час укладення іпотечного договору не досяг 10 років було місце проживання його батьків у квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки, він як неповнолітня особа, на час укладання іпотечного договору набув право користування спірною квартирою, яка була придбана його батьком не за рахунок кредиту і передана в іпотеку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане йому одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволденні позову про його виселення.

Оскаржуване рішення Пологівського районного суду Запорізької області нівелює сутність права на соціальний захист особи, не відповідає конституційним принципам соціальної держави та суперечить положенням ст. ст. 1, 3, 22, 47 Конституції України, оскільки позбавляє житла особу через неправомірну поведінку його батька.

Позивачем у справі надано відзив на апеляційну скаргу у поряду ст. 360 ЦПК України. Згідно відзиву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» вбачається, що рішення суду першої інстанції є законним, обгрунтованим, підстав для його скасування не має, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року у цій справі без змін.

Відповідач та представник відповідача будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи (т.с. 2 а.с. 23,24 ) до апеляційного суду не з`явилися.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надала до суду клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з її хворобою (т.с. 2 а.с. 25).

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду спрви за відсутності відповідача та його представника колгія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Однією із засад (принципів) цивільного судочинства, визначених ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Нормами частин 1, 2 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року відкрито 30.09.2019 року (т.с. 1 а.с. 237-238).

Враховуючи, що відповідач та представник відповідача не з`явилися до суду ані 06.11.2019 року, ані 15.01.2020 року, будучи при цьому належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (т.с. 2 а.с. 1,2,23,24), повторно заявили клопотання про відкладення розгляду справи, що призводить до порушення апеляційним судом строків розгляду апеляційної скарги, тому колегія суддів відхиляє клопотання представеника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про перенесення розгляду справи і вважає за можливе у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснити апеляційний розгляд у відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю абр частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних, допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_1 є членом сім`ї (родичем) одноособового власника вищезазначеного квартири - ОСОБА_2 як іпотекодавця, та вселився у цю квартиру за попереднім письмовим дозволом Банку, а тому останній вважається таким, що не набув права користування вказаною квартирою у встановленому законом порядку, а тому останній підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 28 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та фізичною особою ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №448, за умовами якого (пункти 1.1 і 1.2) Банк надав позичальнику кредит у сумі 40000,00 доларів строком на 120 місяців зі строком остаточного повернення не пізніше 28 вересня 2017 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями вказаного кредитного договору та додатків до нього (а.с.7-9).

Крім того, 28 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Черкун В.І. і зареєстрований за р.№2343, предметом іпотеки за умовами якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією вказаного іпотечного договору. Зазначена квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пологівською товарною біржою « Агропром-Інвест» 27 липня 2001 року за № ПН-249 та рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 06 серпня 2002 року, зареєстрованих в Пологівському державному комунальному підприємстві «Імпульс» в реєстровій книзі № 33 за номером № 5690, що стверджується витягом з реєстру прав власеності на нерухомсе майно № 15271299, виданого Комунальним підприємством « Імпульс» Пологівського району (а.с.13-17).

Пунктом 4.2 Іпотечного договору у випадку не виконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем Зобов`язання в цілому чи тієї або іншої її частини, а також у інших випадках, передбачених цим Договором, Іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки у порядку, визначеному цим Договором.

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З копії Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон і відчуження об`єктів нерухомого майна №14660466, сформованого 28 вересня 2007 року, встановлено, що на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 , приватний нотаріус Пологівського нотаріального округу Черкун В.І. внесла заборону на нерухоме майно на підставі іпотечного договору (а.с.18).

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2011 року у справі №2-329/2011 рік, копія якого долучена до матеріалів справи, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору від 28 вересня 2007 року №448 звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з публічних торгів, а саме - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; - нежитлову будівлю магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.20-21).

З копії довідки №1820, виданої виконавчим комітетом Пологівської міської ради Запорізької області у березні 2018 року, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якого часу здійснена реєстрація, не зазначено (а.с.22).

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року у справі №0820/2972/2012, копія якого долучена до матеріалів справи, позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Запорізьке обласне управління до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , Пологівський сектор управління департаменту міграційної служби України в Запорізькій області, третя особа-орган опіки та піклування Пологівської райдержадміністрації в Запорізькій області про виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 без надання іншого житла зі зняттям з реєстраційного обліку у Пологівському секторі управління департаменту міграційної служби України в Запорізькій області (а.с.63-64).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_8 і зняття її з реєстраційного обліку у житловому приміщенні скасовано, позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_8 задоволено. Виселено ОСОБА_8 із кварти АДРЕСА_1 без надання іншого житла зі зняттям з реєстраційного обліку. В частині позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про виселення і зняття з реєстрації рішення суду змінено в мотивувальній частині - у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог. В решті рішення залишено без змін (а.с.66-68).

З копії заяви ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я приватного нотаріуса Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І. встановлено, що ОСОБА_8 дала згоду на передачу в іпотеку ВАТ «Державний ощадний банк Україна» її чоловіком ОСОБА_2 належної їм: нежитлової будівлі, магазину та приватизованої земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , та квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.81).

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно із ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із частин 1 і 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Ч.3 ст.109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тобто, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У той же час, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-2830цс15, від 06 березня 2018 року у справі №03/1590/15-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що пунктом 2.2 розділу 2 іпотечного договору, який був укладений 28 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_2 , передбачено, що іпотекодавець не повинен без згоди іпотекодержателя розпоряджатись будь-яким чином предметом іпотеки або його частиною, проводити капітальний ремонт предмета іпотеки, а також укладати стосовно предмета іпотеки договори оренди (найму), лізингу, та будь-які інші договори, що встановлюють обтяження предмета іпотеки.

Як зазначалося судом, 28 вересня 2007 року ОСОБА_2 передав в іпотеку Банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пологівською товарною біржою «Агропром-Інвест» 27 липня 2001 року.

Тобто, зазначена квартира була придбана задовго до передачі її в іпотеку і не за рахунок кредитних коштів, наданих Банком ОСОБА_2 відповідно до умов кредитного договору від 28 вересня 2007 року №448.

При цьому суду не було надано жодних доказів протиправного вселення відповідача у спірну квартиру, передану її власником в іпотеку Банку, як і не було надано відомостей про інше жиле приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане відповідачу одночасно з виселенням, що є обов`язковим відповідно до постанови Верховного Суду України від 06 березня 2018 року у справі №03/1590/15-ц.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо того, що матеріали справи не містять підтвердження, що відповідач ОСОБА_4 є членом сімї (родичем) одноособового власника вищезазначеного квартири - ОСОБА_2 як іпотекодавця, що відповідач зареєструвався у спірній квартирі після укладення кредитного і іпотечного договору, а тому останній вважається таким, що не набув права користування вказаною квартирою у встановленому законом порядку, отже, останній підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи власником спірної кватири є батько відповідача ОСОБА_2 і придбав він її задовго до передачі в іпотеку, не за рахунок кредитних коштів. Зазначена обставина була встановлення судом першої інстанції в цій справі, а також рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 22.09.2011 року у справі № 2-329/2011, яке набрало законної сили 04.10.2011 року.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (частини друга, третя статті 18 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України "Про іпотеку", не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У справі, яка переглядається, на час придбання спірної квартири місцем проживання відповідача було місце проживання його батьків ОСОБА_2 , ОСОБА_8

ОСОБА_1 , який на момент укладення іпотечного договору був неповнолітнім, не мав і не має права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , а набув право користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України "Про охорону дитинства", і таке право ним не втрачено і після укладення оспорюваного договору іпотеки.

Зазначені обставини також встановлені рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року у справі № 0820/2972/2012, а саме, в рішенні зазначено, що відповідач ОСОБА_1 є неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 , на момент укладання іпотечного договору мав право на користування предметом іпотеки, як член сімї ОСОБА_5 і постійно проживав у даній квартирі в якій після отримання паспорту і зареєструвався.Суд також встановив, що ОСОБА_2 при укладені договору іпотеки порушив право свого неповнолітнього сина, тому, що уклав данимй договір без дозволу органу опіки і піклування (а.с. 63-64).

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 22.09.2011 в цій частині залишено без змін рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2013 року, в якому також зазначено, що в спірній квартирі проживає і зареєстрований неповнолітній син відповідачів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 68).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Тобто, на час укладення іпотечного договору місце проживання ОСОБА_1 не було визначено за іншою адресою. Матеріали справи також не містять підтвердження, що він проживав зі своєю матір`ю за іншою адресою. Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 на час укладення іпотечного договору проживав разом зі своїм батьком та матір`ю в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , набув право користування спірною квартирою, а тому виновок суду про те, що відповідач не є членом сімї (родичем) одноособового власника вищезазначеного квартири - ОСОБА_2 як іпотекодавця грунтується на припущеннях та не відповідає фактичним обставинам спарави.

З огляду на зазначене, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 на момент укладення договору іпотеки постійно проживав в спірній квартирі та мав право на користування предметом іпотеки, як член сімї власника ОСОБА_2 , а також з огляду на те, що при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не зарахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, вказане є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_1 .

Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимогПублічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , стягнення судового збору не можна визнати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовнимх вимог про зобов`язання зняти відповідача з реєстраційного обліку слід залишити без змін, оскільки воно є законним та обгрунтовним, тому підстав для його зміни чи скасування не має .

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Згідно з п. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чм касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподвл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, тому судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1762 грн слід покласти на позивача. З позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2379.00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2019 року у цій справі в частині задоволених позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення, стягнення судового збору скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про виселення з жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1762,00 грн покласти на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2379,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 22 січня 2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кримська О.М.