Справа №265/5954/19
Провадження №2/265/551/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В. В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань без участі сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,

третя особа Четверта маріупольська державна нотаріальна контора -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить скасувати (зняти) арешт з Ѕ частки домоволодіння АДРЕСА_1 , накладений з метою забезпечення позову Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя 21 жовтня 2010 року та виключити запис про арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна.

В обгрунтування заяви посилається на те, що після смерті його матері ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається з Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 . Він є спадкоємцем після померлої та крім того, співвласником 57/100 часток вказаного домоволодіння. У встановлений законом строк він звернувся до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини. Однак було встановлено, що спадкове майно перебуває під арештом, який було накладено ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 21 жовтня 2010 року з метою забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Разом із тим, до набрання рішенням по справі законної сили, ОСОБА_3 добровільно сплатила стягувану ОСОБА_2 грошові кошти за рішенням, але заходи забезпечення позову скасовані не були з невідомих причин.

Сторони до зали судових засідань не прибули.

Позивач та його представник надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити, проти заочного рішення у справі не заперечують.

Відповідач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та зазначила, що ОСОБА_3 добровільно сплатила їй грошові кошти за рішенням суду.

Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 17 листопада 2010 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики; з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг за договорами позики від 16 серпня 2009 року та 30 вересня 2009 року в сумі 26500 гривень та судові витрати в сумі 171 гривень. Рішення набрало законної сили 13 січня 2011 року.

В ході розгляду даної справи ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2010 року з метою забезпечення позову накладено арешт на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть останньої.

Згідно довідки Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори від 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті матері, ОСОБА_3 .

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 57/100 будинку АДРЕСА_1 .

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно з ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як слідує з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України.

Ч.5 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

П.5 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Звертаючись до суду з позовом за захистом свого порушеного права, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що він є єдиним спадкоємцем після померлої матері, якою судове рішення виконане у повному обсязі, проте арешт накладений на Ѕ частку квартири, що увійшла до складу спадщини, порушує його право власності на це нерухоме майно, за захистом якого він і звернувся до суду.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту їх цивільних прав (пункт 49 рішення ЄСПЛ у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки).

Завданням суду є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення справи; норми права застосовує виключно суд.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст.16 ЦК України, де визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Такими способами є: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч.3 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно змісту ст.41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції.

Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи сторін, не порушуючи норми ст.ст.10, 11 ЦПК України, ч.4 ст.129Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124Конституції України та передбачений ст.ст.3, 4 ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процесу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Згідно з п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам надано роз`яснення про те, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У п.5 судам надано роз`яснення про те, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України 2004 року. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст.60 Закону «Про виконавче провадження».

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, що аналогічна п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є звернення до суду не сторони виконавчого провадження, а іншої особи, яка є власником, чи претендує на таке майно з позовом про зняття з майна арешту. Отже, вимоги позивача, що ґрунтуються на праві його власності на арештоване майно, повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набув право володіння та користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, в тому числі і в порядку ст.388 ЦК України. Позивачі набули право звернення до суду за захистом свого інтересу, пов`язаного з переходом права власності на спірне майно. Відсутність у них процесуального статусу сторони у виконавчому провадженні не надає їм право вирішити це питання в іншому процесуальному порядку.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України 2004 року. Отже, в інший спосіб, крім пред`явлення до суду вимоги про звільнення майна з-під арешту, позивач не може захистити своє право на спадкування спірного майна.

Суд також враховує, що відповідач позовні вимоги визнала у повному обсязі та зазначила, що суму боргу за рішенням мати позивача ОСОБА_3 сплатила їй у повному обсязі.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про скасування арешту Ѕ частки домоволодіння АДРЕСА_2 .

Суд також враховує, що невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно. Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек (ч.1 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 цього Закону до загальних засад державної реєстрації прав належить обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з абз.2 п.7 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 року № 1844/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.12.2012 року за №2102/22414, у разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав.

Як наслідок, відновлення порушеного позивача, як спадкоємця власника частки квартири неможливе без виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт нерухомого майна.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна задовольнити.

Зняти арешт з Ѕ частки домоволодіння АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2010 року, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 .

Виключити з Єдиного реєстру заборон відчудження об"єктів нерухомого майна запис про арешт Ѕ частки домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст даного рішення складено 22 січня 2020 року.

Суддя: