Справа № 509/5558/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Хроменкова В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ :

16 жовтня 2019 року, представник позивачів МТСБУ звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому зазначив, що 22.05.2016 р. о 00:15 год., відповідач, не маючи чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи автомобілем «ЗАЗ 1102» д/н НОМЕР_1 ЯТВ по вул. Леніна, поблизу буд. № 77 в с. Дальник, Овідіопольського району АДРЕСА_1 , не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, на закруглені дороги під час роз`їзду з зустрічним автомобілем, що частково виїхав на смугу зустрічного руху, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до повної зупинки свого т/з, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ» д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , в результаті чого автомобіль останнього отримав механічні пошкодження. Бадель порушив вимоги п. 12.1 ПДР, за що постановою Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.07.2016 р., яка набрала законної сили 29.07.2016 р., відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні вищевказаної ДТП за ст. 124 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

Відповідно до висновків експертного авто-товарознавчих досліджень по визначенню ринкової вартості, вартості відновлювального ремонту, коефіцієнту фізичного зносу, вартості матеріального збиту шкоди а/м ВАЗ 21053 д/н НОМЕР_3 , що належить власнику ОСОБА_2 № 220/16 від 25.09.2016 р. та № 220/16 ДОП від 01.11.2016 р. вартість відновлювального ремонту автомобілю потерпілого ОСОБА_2 а/м ВАЗ 21053 д/н НОМЕР_3 склала 20877,22 грн. та вартість витрат позивачів на послуги аварійного комісара та збір документів склали 1300 грн., у зв`язку з чим позивачами на підставі, заяви потерпілого ОСОБА_2 до позивачів від 15.08.2016 р. та п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 11.11.2018 р. було здійснено виплату власнику пошкодженого а/м суму відшкодування за шкоду заподіяну в результаті пошкодження т/з в розмірі 20877,22 грн.

Як вказують позивачі, вищевказана сума матеріальної шкоди була відшкодована потерпілому ними, а не відповідачем, так як на дату скоєння ДТП, відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У зв`язку з чим, представник позивачів у своєму позові просив суд стягнути з відповідача в регресному порядку на свою користь суму сплаченого відшкодування у розмірі 20877,22 грн., витрати позивачів на послуги аварійного комісара та збір документів склали 1300 грн. та судовий збір у сумі 1921 грн.

В судове засідання представник позивачів не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, згідно поштових повідомлень, надіславши на електронну пошту (скриньку) суду свою заяву, в якій з посиланням на ч. 5 ст. 223, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, повністю підтримав позов, просив його задовольнити та слухати справу без його участі, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 45-47,52-56,64,66-69).

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали повністю з підстав його безпідставності і необґрунтованості, зокрема, вважаючи недоведеною вину ОСОБА_3 у скоєнні вищевказаної ДТП, а тому просили суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із статтею 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Умовами статті 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Судом було встановлено що 22.05.2016 р. о 00:15 год., відповідач, не маючи чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи автомобілем «ЗАЗ 1102» д/н НОМЕР_1 ЯТВ по вул. Леніна, поблизу буд. № 77 в с. Дальник, Овідіопольського району АДРЕСА_1 , не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, на закруглені дороги під час роз`їзду з зустрічним автомобілем, що частково виїхав на смугу зустрічного руху, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до повної зупинки свого т/з, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ» д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , в результаті чого автомобіль останнього отримав механічні пошкодження. Бадель порушив вимоги п. 12.1 ПДР, за що постановою Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.07.2016 р., яка набрала законної сили 29.07.2016 р., відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні вищевказаної ДТП за ст. 124 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн. Вказана постанова суду, під час ухвалення якої ОСОБА_3 був присутній у залі суду і не визнавав свою вину у ДТП, приймаючи участь у розгляді судом адміністративних матеріалів, що від підтвердив суду та не оскаржив постанову суду (а.с. 4,5).

Таким чином, вина відповідача у скоєній ДТП є повністю доведеною документально та не підлягає сумніву.

Відповідно до висновків експертного авто-товарознавчих досліджень по визначенню ринкової вартості, вартості відновлювального ремонту, коефіцієнту фізичного зносу, вартості матеріального збиту шкоди а/м ВАЗ 21053 д/н НОМЕР_3 , що належить власнику ОСОБА_2 № 220/16 від 25.09.2016 р. та № 220/16 ДОП від 01.11.2016 р. вартість відновлювального ремонту автомобілю потерпілого ОСОБА_2 а/м ВАЗ 21053 д/н НОМЕР_3 склала 20877,22 грн. та вартість витрат позивачів на послуги аварійного комісара та збір документів склали 1300 грн., у зв`язку з чим позивачами на підставі, заяви потерпілого ОСОБА_2 до позивачів від 15.08.2016 р. та п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 11.11.2018 р. було здійснено виплату власнику пошкодженого а/м суму відшкодування за шкоду заподіяну в результаті пошкодження т/з в розмірі 20877,22 грн. згідно платіжного доручення № 8774рв від 11.01.2016 р. (а.с. 6-31,32).

Як вказують позивачі, вищевказана сума матеріальної шкоди була відшкодована потерпілому ними, а не відповідачем, так як на дату скоєння ДТП, відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

При чому, позивачі пропонували відповідачу добровільно зв`язатися з ними з приводу узгодження порядку погашення регресної заборгованості або надіслати лист на їхню адресу, що підтверджується відповідним листом МТСБУ від 29.11.2018 р. № 1056 МТСБУ, який був залишений відповідачем без відповіді та задоволення (а.с. 34).

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачами - потерпілій особі було на законних підставах здійснено виплату відшкодування за шкоду заподіяну в результаті пошкодження вказаного вище т/з на суму 20877,22 грн., що підтверджується вищенаведеними доказами, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів в повному обсязі, як підтверджена документально, як і сума судового збору у розмірі 1921 грн. в порядку ст. 141 ЦПК України (а.с. 1,31).

В той же час, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачів вартість послуг аварійного комісара та збір документів у розмірі 1300 грн., враховуючи, що вказані витрати не були підтверджені позивачами документально і в матеріалах справи відсутнє відповідне платіжне доручення (квитанція) з підтвердженням вказаної суми.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,191,197,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273,277,280-283 ЦПК України, ст.ст. 1166-1167,1187-1889,1191 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу задовольнити частково;

2.Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_4 ) в порядку регресу на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) - суму страхового відшкодування у розмірі 20877,22 грн. та судовий збір 1921 грн. ;

3.В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений та підписаний 23.01.2020 р.

Суддя Гандзій Д.М.