БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/76/20
Справа № 356/834/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.12.2020 Березанський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Голік Г.К.,

з участю секретаря Бейгул Л.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Березань цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя , яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

УСТАНОВИВ:

09.12.2019 ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_5 01 вересня 2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Городнянського районного управління юстиції Чернігівської області було укладено шлюб, про що свідчить актовий запис № 67.

За час перебування у шлюбі, а саме 14 травня 2008 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Лялик О.В., приватним нотаріусом Березанського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим номером 1246.

Вказане вище нерухоме майно було придбане позивачем за 146500,00 (сто сорок шість тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок, які він отримав шляхом укладення Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 року з ВАТ «Державний ощадний банк України».

Згідно з п. 1.2 Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 кошти банком були надані на придбання ним однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Серед іншого, на виконання умов Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008, між позивачем та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено Іпотечний договір № 2014, посвідчений Лялик О.В., приватним нотаріусом Березанського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим номером 1264, та тим же нотаріусом у зв`язку з посвідченням вказаного договору одночасно було накладено заборону на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Баришівського районного управління юстиції Київської області 14.10.2009, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, про що свідчить актовий запис № 94.

Зобов`язання перед ВАТ «Державний ощадний банк України» згідно Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 ОСОБА_3 виконав у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними документами.

Наразі позивач має намір відчужити вказане вище нерухоме майно та з цією метою в жовтні місяці 2019 року звернувся до нотаріуса, який пояснив йому, що таке відчуження має здійснюватися за згоди колишньої дружини позивача ОСОБА_7 , оскільки було придбане ними в шлюбі та на нього поширюється презумпція спільного майна подружжя.

Позивач вважає, що вказане нерухоме майно є об`єктом спільного майна подружжя лише частково, зважаючи на те, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його придбання під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Позивач зазначає у своєму позові, що вищевказане нерухоме майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках позивача та відповідача, оскільки, воно, хоч і було придбане за час перебування у шлюбі сторін, проте набуте здебільшого за особисті кошти позивача.

На виконання умов Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 в період шлюбу з відповідачем, а саме в період з 23.05.2008 по 12.10.2009 ними були внесені кошти в розмірі 44123,21 грн.(з врахуванням відсотків за користування кредитом).

Грошові кошти в сумі 162344,25 грн. (з врахуванням відсотків за користування кредитом), як стверджує позивач, ним було сплачено на виконання умов Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 після розірвання шлюбу з відповідачем.

Так, загальна сума, що була сплачена на виконання умов Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 становить 206467,46 грн.

Відтак, в математичному виразі в період шлюбу з відповідачем за їх спільні кошти було сплачено 21,37 % загальної вартості спірної квартири (по 10,69 % кожним).

Отже, позивач ОСОБА_3 вважає, що його частка у праві спільної часткової власності на вказане вище нерухоме майно становить 89/100.

Зважаючи на вищевикладене, позивач вважає, що має право на визнання за ним права власності на частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 9/10.

Таким чином, позивач просить суд виділити йому, ОСОБА_3 , в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 9/10 частин та визнати за ним право власності на вказану частку в зазначеній квартирі. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати.

28.12.2019 ухвалою Березанського міського суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 27.01.2020 клопотання відповідача про витребування доказів задоволено. Витребувано з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» інформацію про перерахунок коштів з відділення банку в м. Городня Чернігівської області, від ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на картки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за період з січня 2008 року по листопад 2009 року.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 02.03.2020 закінчено підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та призначено справу до судового розгляду на 03 квітня 2020 року на 12 годину 00 хв.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги викладені в позовні заяві та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позов.

23.01.2020 до канцелярії суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_4 на позовну заяву про поділ майна, який зареєстрований за вх. № 311 від 23.01.2020. Так, у відзиві відповідач зазначає, що вона вважає вимоги позивача незаконними, не обґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству. Зважаючи на те, що на даний час є рішення Березанського міського суду від 12.03.2010 у справі № 2-29/2010, яке набрало законної сили, яке було прийняте в справі з одним і тим же предметом та між тими самими сторонами, вона вважає, звернення позивача ще з одним позовом про розподіл майна, визнання за ним права власності на 9/10 частин квартири загальною площею 34,54 кв.м., розташованої в будинку АДРЕСА_2 , є незаконним, безпідставним та таким, що грубо порушує чинне цивільно-процесуальне законодавство та захищені законом права відповідача. У даній справі позивач (колишній чоловік) через 10 років після розірвання шлюбу знову звернувся до суду з позовом і просить визнати за ним 9/10 частин квартири на праві власності, яка була придбана у шлюбі в 2008 році, що є протиправним, так як він вже звертався до суду про поділ майна у 2009 році і рішенням суду була відмова позивачу у задоволенні позову, а також минув строк позовної давності щодо поділу майна після розлучення. Виходячи з приписів ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Так як домовленості вони не дійшли з тих причин, що позивач відмовився після розлучення виплатити відповідачу частку вкладених коштів її батьками в цю квартиру, а саме 52000 гривень, з яких 22000 грн. сплачено по договору іпотечного кредиту в період перебування у шлюбі з відповідачем та 30000 грн. на оформлення кредиту та доплату різниці при купівлі квартири.

Також відповідач заперечує проти вимог позивача щодо покладення на неї понесених ним судових витрат. Так як на даний момент вона не працює і виховує малолітню дитину, доходів і фінансових можливостей покрити його витрати вона не має. Відтак, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Разом з відзивом відповідачем подано заяву про застосування позовної давності від 20.01.2020, яку вона обґрунтовує тим, що відповідно до норм ст. 257 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову. Беручи до уваги вимоги ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто, відлік позовної давності розпочався з моменту, коли позивач вперше подав позов до суду про розподіл майна (листопад 2009 року), рішення суду від 12.03.2010. Отже, строк позовної давності сплинув ще у березні 2013 року. Таким чином, керуючись ч. 3 ст. 267 ЦК України відповідач ОСОБА_4 просить суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові (а.с. 100).

23.01.2020 позивачем надано відповідь на відзив (зареєстровано канцелярією суду за вх. № 301 від 23.01.2020), у якій позивач вказав, що викладені у відзиві заперечення він вважає необґрунтованими та такими, що підлягають відхиленню. Так, звертаючись у 2009 році з позовом до суду (справа № 2-29/2010), він просив суд присудити йому неподільну річ однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та присудити відповідачці компенсацію понесених нею витрат на погашення договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 в розмірі 18038,33 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на ч. 2 ст. 71 СК України, ст. 365 ЦК України в поєднанні з п. 14 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності». Дійсно, рішенням Березанського міського суду Київської області від 12.03.2010 позивачу було відмовлено в задоволенні позову з підстав недотримання вимог, встановлених ч. 5 ст. 71 СК України невнесення ним грошової суми в розмірі 18038,33 грн. на депозитний рахунок суду. Наразі, звертаючись до суду з позовом в межах справи № 356/834/19, він просить суд виділити йому в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 9/10 частин та визнати за ним право власності на вказану частку в зазначеній квартирі. Метою вказаного позову є спростування презумпції спільності майна подружжя в рівних частках. В обґрунтування позовних вимог посилається на ст.ст. 57, 60,69, 70 СК України та на положення ст.ст. 367, 372 ЦК України.

Отже, підстава та предмет позову у цивільній справі № 2/29 2010 р. та у справі № 356/834/19 не є ідентичними.

Щодо пропуску, на думку відповідача, ним строку звернення до суду з вказаним позовом, позивач зазначив, що початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, він зазначив, що маючи намір відчужити спірне нерухоме майно (його частину) - однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в жовтні місяці 2019 року звернувся до нотаріуса, який пояснив, що таке відчуження має здійснюватися за згоди колишньої дружини ОСОБА_7 , оскільки, воно було придбане ними в шлюбі та на нього поширюється презумпція спільного майна подружжя. Наявність співвласника спірного майна (без виділу часток у праві власності на вказане майно) унеможливлює його відчуження. Отже, наразі наявні перешкоди у здійсненні ним права розпорядження спірною квартирою, про що позивач дізнався від нотаріуса в жовтні місяці 2019 року. Як зазначає позивач у відповіді на відзив з моменту розірвання шлюбу та в 2009 році включно, спору з приводу розпорядження майном, що знаходиться у їхній з відповідачем спільній власності, не виникало. В 2009 році, звертаючись до суду з позовом про поділ майна, він не наводив обґрунтування порушення своїх прав, а мав намір лише скористатися правом поділу майна у зв`язку з розірванням шлюбу. Отже, ОСОБА_3 вважає, що саме з жовтня 2019 року для нього розпочався перебіг строку позовної давності, а не з 2009 року як вважає відповідач. Зважаючи на вищевикладене, заперечення відповідача позивач вважає надуманими, необґрунтованими.

10.08.2020 на електронну пошту суду надійшли додаткові письмові пояснення (у порядку ст. 43 ЦПК України) за підписом представника відповідача адвоката Кулініч К.В., у яких вона, серед іншого, посилається на те, що згідно тексту позовної заяви, позивач посилається на період свого порушеного права, від якого суд має відраховувати початок перебігу позовної давності з моменту звернення до нотаріуса у жовтні 2019 року, де йому було роз`яснено необхідність згоди відповідача для відчуження спірного майна. Однак, жодним чином не підтверджує сам факт зверненням, відмовою нотаріуса від вчинення правочину, ані листом від нотаріуса, що передбачений Інструкцією вчинення нотаріальних дій з пропозицією продажу у порядку ст. 175 ЦПК України. Саме роз`яснення прав нотаріусом не є порушення права позивача. Відповідно до положення ст. 364 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності це право власників на припинення спільного сумісного володіння майном, за яким звертається позивач. За первинним позовом підставою позову позивача за 2009 рік так само була підстава припинити спільне сумісне володіння майном, шляхи виплати компенсації відповідачу та визнання за позивачем права власності на цілу спірну квартиру, а, отже, підстава, як і предмет позову та коло осіб не змінилося, що знову ж таки вказує на зловживання позивачем своїми процесуальними правами згідно ч. 2 ст. 44 ЦПК України. Рішенням Березанського міського суду по справі № 2-29 2010 про поділ майна подружжя встановлено неподільність спільної квартири, а отже визначено як преюдицію відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України. Виходячи з наведеного факт природи неподільності у даного предмету позову визнаний сторонами і не є предметом спору. Однак, незважаючи на це, позивач просить у своїх позовних вимогах саме виділити йому 9/10 частин житлової квартири, більше того позивачем заявлено позовну вимогу виключно щодо виділення йому тільки 9/10 частин спірної житлової квартири, при цьому не просить встановити ні за ким правову приналежність 1/10 частини житлової квартири. Наголосила на тому, що між подружжям поділяється навпіл як і сумісна власність, придбана на позичені кошти, так і боргові зобов`язання повернути ці кошти кредитору. Таким чином, при поділі майна між подружжям повинні враховуватися і спільні борги, які також поділяються навпіл. Позивачем не пред`являлась вимога щодо компенсації йому понесених витрат, які поніс для погашення солідарного боргу. Відтак, на підставі викладеного вище письмових пояснень представник відповідача вважає, що підстави для задоволення позовної заяви в даній справі відсутні, зважаючи на викладені обставини та практику Верховного Суду при виникненні подібних в даній справі спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 60 СК України (в редакції, чинній на момент придбання спірного майна) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Положеннями частини 3 статті 61 СК України закріплено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Статтею 71 СК України встановлено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено.

01 вересня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Городнянського районного управління юстиції Чернігівської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_11 ), про що зроблено актовий запис № 67 (а.с. 15).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був розірваний, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Баришівського районного управління юстиції Київської області в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 94 від 14.10.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 16).

Під час шлюбу сторони набули квартиру - ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,44 кв. м., загальна площа квартири становить 34,54 кв. м., зареєстровано в реєстрі за № 1246, що вбачається з копії договору купівлі-продажу від 14.05.2008 року (а.с. 17).

Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Березанської міської ради № 13 від 19.02.2016 року вул. Леніна в м. Березань Київської області перейменована на вул. Шевченків шлях, що суд в силу ч. 3 ст. 82 ЦПК України вважає загальновідомою обставиною.

Зазначене вище підтверджується і копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18801985 від 14.05.2008, тип об`єкта: квартира, однокімнатна, АДРЕСА_1 ; власник: ОСОБА_3 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу/р. № 1246/14.05.2008/ приватний нотаріус Березанського міського нотокругу Лялик О.В. (а.с. 18).

Матеріали справи містять копію технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , власник: ОСОБА_3 (а.с. 19-20).

Як вбачається з копії договору про іпотечний кредит (з додатками) № 877 від 14 травня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк» та ОСОБА_3 , згідно з п. 1.1 вказаного договору про іпотечний кредит Банк зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 146500 (сто сорок шість тисяч п`ятсот) гривень, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 15,5 (п`ятнадцять цілих п`ять десятих) % річних в порядку, умовах та в строки, визначені цим договором (а.с. 21-24).

Відповідно до п. 1.2 договору про іпотечний кредит № 877 від 14 травня 2008 року кредит надається на 20 (двадцять) років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 14 травня 2028 року на придбання однокімнатної квартири за договором купівлі-продажу від 14 травня 2008 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

14 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 2014 (далі іпотечний договір) (а.с. 25-26).

Згідно з п.п. 1.1, 1.3.2 іпотечного договору іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає в іпотеку, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності. Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира, яка має загальну площу 34.54 кв. м., житлову площу 17,44 кв. м., зі всіма невід`ємними її приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Придбана квартира за кредитні кошти та оформлена на чоловіка - ОСОБА_3 .

На час звернення позивачем із вказаним позовом до суду договір іпотеки № 2014 від 14.05.2008 припинений 26 травня 2012 року приватним нотаріусом Березанського міського нотаріального округу Київської області Лялик О.В. Знято заборону відчуження квартири АДРЕСА_3 , накладену 14.05.2008 року за реєстровим № 1264 Лялик О.В. приватним нотаріусом Березанського міського нотаріального округу Київської області (а.с. 30).

Зазначене вище підтверджується копією Витягу про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстрація вилучення запису) від 26.05.2012 № витягу 36211903, приватний нотаріус Березанського міського нотаріального округу Київської області Лялик О.В. (а.с. 31) та копією Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація вилучення запису) № 36212028 від 26.05.2012 (а.с. 32).

На підтвердження внесення плати за кредитним договором позивачем ОСОБА_3 додано до позовної заяви копії прибуткових касових ордерів від 23.05.2008, 18.06.2008, 08.07.2008, 07.08.2008, 17.10.2008, 18.11.2008, 10.12.2008, квитанції від 16.01.2009, 10.02.2009, прибуткових касових ордерів від 16.03.2009, 17.04.2009, 05.05.2009, 01.06.2009, 02.07.2009, 03.08.2009, 17.09.2009, 12.10.2009, 02.11.2009, 07.12.2009, 05.01.2010, 02.03.2010, 06.04.2010, 06.05.2010, квитанцій від 11.02.2010, 08.06.2010, 17.06.2010, прибуткових касових ордерів від 09.07.2010, 10.08.2010, 03.09.2010, 29.09.2010, квитанцій від 07.10.2010, 10.11.2010, 05.01.2011, 09.02.2011, 25.03.2011, 21.04.2011, прибуткових касових ордерів від 19.05.2011, квитанцій від 02.06.2011, прибуткового касового ордеру від 04.07.2011, 01.08.2011, 08.08.2011, квитанцій від 08.09.2011, 23.09.2011, 07.10.2011, 14.10.2011, 28.10.2011, 01.11.2011, 30.11.2011, 19.12.2011, 28.12.2011, 18.01.2012, 31.01.2012, 10.02.2012, 17.02.2012, 28.02.2012 у яких зазначений платник: ОСОБА_3 (а.с. 33-65).

Матеріали справи містять копію договору ЗМ № добровільного страхування майна фізичних осіб від 15.05.2008, страховик: ЗАТ «Страхова Група «ТАС», страхувальник: ОСОБА_3 , вигодонабувач: Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», місцезнаходження застрахованого майна та місце дії цього договору: АДРЕСА_1 ; на страхування прийнято квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 27).

Копію договору № КС 19309 добровільного комплексного страхування від 03.09.2010, страховик: ЗАТ «Страхова компанія «Статус», страхувальник: ОСОБА_3 , предмет страхування: нерухоме майно,квартира, АДРЕСА_1 (а.с. 28)

Копію договору СНВ/27 № 016070 добровільного страхування від нещасних випадків від 15.05.2008, страховик: ЗАТ «Страхова група «ТАС», страхувальник: ОСОБА_3 , вигодонабувач: ВАТ «Державний ощадний банк України», застрахована особа: ОСОБА_3 (а.с. 29).

Згідно зі Звітом про оцінку нерухомого майна від 29.11.2019, ФОП ОСОБА_12 , ринкова вартість однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 29 листопада 2019 становить 277970 грн. без врахування ПДВ (а.с. 66-80).

Позивачем при подачі позову до суду до позовної заяви було додано на виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. Так, згідно вказаного розрахунку: судовий збір при подачі позовної заяви до суду 2501,73 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору; правнича допомога: надання консультацій 500,00 грн., складання позовної заяви, підготовка додатків до позовної заяви в двох примірниках 3000,00 грн., участь у підготовчому судовому засіданні 4000,00 грн., участь у розгляді заяви по суті 4000,00 грн. Всього: 11500,00 грн. Так, у зв`язку з розглядом даної справи позивач планує понести судові витрати у розмірі 14001,73 грн. (а.с. 12-13).

Відповідачем до відзиву додано копію рішення Березанського міського суду Київської області від 12.03.2010, згідно з яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна відмовлено. Рішення набрало законної сили 09.06.2010 (а.с. 96; 138); копію супровідного листа про направлення до Апеляційного суду Київської області цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 для розгляду апеляційної скарги з відміткою 01.04.10, вх. № 963 (а.с. 99). Як вбачається з копії ухвали Апеляційного суду Київської області від 09.06.2010 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Березанського міського суду Київської області від 12 березня 2010 року залишено без розгляду (а.с. 137).

29 травня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городнянського районного управління юстиції у Чернігівській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_14 , про що 29.05.2015 року зроблено актовий запис за № 34, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 98).

З копії листа керуючого Бориспільським відділенням № 3036 ВАТ «Державний ощадний банк України» від 03.02.2010 № 77 вбачається, що залишок кредитної заборгованості за договором іпотечного кредиту № 877 від 14.05.2008 року за період з 14.05.2008 по 14.10.2009 року станом на 14.10.2009 становила 134305,00 грн. (а.с. 101).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суму виплачених доходів та утриманих податків від 18.01.2020 у ОСОБА_15 за період з 1 кварталу 2018 по 4 квартал 2019 року відсутній дохід (а.с. 103-104).

На виконання ухвали Березанського міського суду Київської області по справі № 356/834/19 від 27.01.2020 щодо надання інформації про перерахунок коштів на картки, АТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомив про внесення коштів гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_8 через касу Городнянського відділення, яке знаходилось за адресою: Чернігівська область, м. Городня, вул. Чернігівська, 15, на рахунок ОСОБА_3 : документ № 0С4Е71608 від 13.05.2008 р. у сумі 20000,00 грн. з призначенням платежу: «Кредиторская задолженность по Р03-120110- ОСОБА_16 -/від: ОСОБА_17 . Внесено готівкою»; документ № 0С4Е11518 від 23.06.2008 р. у сумі 1000,00 грн. з призначенням платежу «Кредиторская задолженность по Р03-120110- ОСОБА_16 -/від: ОСОБА_8 . Внесено готівкою».

Копії документів, як зазначено у листі, за період з січня 2008 по листопад 2009, які підтверджують факт сплати коштів відсутні, оскільки відповідно до «Правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 130 від 27.11.2018 термін зберігання касових документів становить 5 років (а.с. 135).

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, спірна однокімнатна квартира в силу ч. 2 ст. 183 ЦК України є неподільною річчю.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за їх згодою за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї для придбання житла, а отже договір про іпотечний кредит в інтересах сім`ї породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення договору про іпотечний кредит, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна.

Суд враховує доводи позивача щодо внесення ним коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань, однак, при цьому суд виходить з того, що такі доводи у даному випадку не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог статті 57 СК України спірна квартира не є особистою приватною власністю позивача, а він не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок відповідача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

Викладене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 320/3072/18 від 13.02.2020.

Підстав та достатніх доказів для спростування презумпції поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру позивачем ОСОБА_18 не надано.

Приведені вище норми закону та досліджені під час судового розгляду справи обставини свідчать про те, що спірна квартира була придбана під час перебування сторонами у шлюбі, тобто на неї поширюється режим спільної сумісної власності.

Отже, як позивачу, так і відповідачу на підставі ст. 63 СК України належить право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Той факт, що спірна квартира була придбана за кошти, що отримані за кредитним договором, більша частина якого в подальшому була сплачена позивачем, що підтверджується копіями квитанцій, в яких платником зобов`язань за кредитним договором зазначений саме позивач, не спростовує презумпції спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу , тобто, в розумінні вимог статті 57 Сімейного Кодексу України спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача, позивача.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Оскільки сторони не домовилися про порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, спірне майно підлягає визнанню об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу судом.

Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд виходить з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільна річ не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки предметом спору є неподільна річ, і ніхто із подружжя не вчинив дій, передбачених ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України, суд приходить до висновку, що поділу між сторонами підлягає спірне майно шляхом визнання ідеальних часток сторін у квартирі без її реального поділу із залишенням у спільній частковій власності сторін.

Судом встановлено, що на погашення заборгованості по договору іпотечного кредиту від 14.05.2008 за час шлюбу сторонами було внесено 44123,21 грн., а після розрівання шлюбу (після 14.10.2009) позивачем ОСОБА_16 було внесено 162344,25 грн. коштів, які належали йому особисто.

Щодо інформації, наданої відділенням банку на виконання ухвали суду про витребування доказів, суд критично оцінює надані на її виконання відомості.

Відтак, суд приходить до висновку про визнання за позивачем права на Ѕ частку в праві власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та про визнання права за відповідачем на частку в розмірі 1/2 в праві власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи містять копію рішення Березанського міського суду Київської області від 12.03.2010 у справі за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_5 про поділ майна, яким позивачу було відмовлено в задоволенні позову з підстав недотримання вимог, встановлених ч. 5 ст. 71 СК України невнесення ним грошової суми в розмірі 18038,33 грн. на депозитний рахунок суду. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09.06.2010 апеляційну скаргу ОСОБА_16 на рішення Березанського міського суду Київської області від 12.03.2010 було залишено без розгляду.

ОСОБА_16 у своїй відповіді на відзив зазначає, що у 2009 році, звертаючись до суду з позовом про поділ майна, він не наводив обґрунтування порушення своїх прав, а мав лише намір скористатися правом поділу майна у зв`язку з розірванням шлюбу. Отже, позивач вважає, що саме з жовтня 2019 року для нього розпочався перебіг строку позовної давності, а не з 2009 року.

Разом з тим, на підтвердження зазначених обставин ОСОБА_16 не надано доказів звернення ним до нотаріуса, зокрема, і саме у вказаний ним період у жовтні 2019 року.

Зазначену позицію суд вважає необґрунтованою виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з позовом про поділ майна, позивач ОСОБА_16 мав намір захистити свої порушені, невизнані або оспорювані права.

Так, поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обгрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Оскільки Березанським міським судом Київської області у 2010 році було розглянуто по суті справу за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_5 про поділ майна і винесено рішення по справі, отже, між сторонами був наявний спір про право, що передбачало розгляд справи в порядку позовного провадження.

Таким чином, спір про поділ майна між сторонами виник після розірвання шлюбу у 2009 році.

Суд приходить до висновку, що про порушення свого права позивач дізнався ще у 2010 році, коли після розірвання шлюбу він звернувся до Березанського міського суду із позовом про поділ майна.

Поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду судом не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило.

З врахуванням наведеного, суд робить висновок про сплив позовної давності за вимогами позивача, адже про сплив позовної давності у справі заявив відповідач, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись ст. 2,4, 12, 19, 76, 77,80, 81, 89, 141, 263, 265, 273 ЦПК України, ст. 57, 60, 61, 63, 68-69, 70-72, ст. 253, 257, 260, 261, 264, 267, 364, 368, 372 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , про поділ майна подружжя , яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, - відмовити.

Відповідно до п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд Київської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г. К. Голік