КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 753/6431/19 Головуючий у 1 інстанції: Лужецька О.Р.
провадження № 22-ц/824/1589/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 вересня 2019 року у складі судді Лужецької О.Р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовувала тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду м.Києва від 10 квітня 2018 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 164 190 грн. 02 коп. матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди.

Вказувала, що відповідач прострочив виконання зобов`язання і стягнуті рішенням суду грошові кошти вона отримала лише 14 лютого 2019 року.

Тому, з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати у розмірі 113 766 грн. 81 коп., та 3 % річних - 16 864 грн. 74 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставилося питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити.

За клопотанням представника позивачки - ОСОБА_3 , апеляційним судом було витребувано з Дарницького районного суду м.Києва цивільну справу №753/5045/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що період, за який позивач розраховує прострочення виконання зобов`язання почався від 29.03.2015 року, тобто, на наступний день після завдання шкоди, а закінчився 13.02.2019 роду - переддень отримання відповідачем грошових коштів, проте такий розрахунок є помилковим та таким, що не відповідає фактичному моменту конкретизації змісту зобов`язання, яке відбулося за допомогою рішення суду - 10.04.2018 року, а саме, коли рішення суду набрало законної сили.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону відповідають не в повній мірі.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 28 березня 2015 року в місті Києві на перехресті проспекту Миру та проспекту Гагаріна сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Volkswagen» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Kia» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого позивачка отримала тілесні ушкодження, а її автомобіль було пошкоджено.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.02.2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 164 190 грн. 02 коп. матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди (а.с.10-11).

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 10.04.2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16.02.2017 року залишено без змін (а.с.12-15).

Встановлено, що 19 травня 2017 року постановою державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №53971809 з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.02.2017 року (а.с.16).

08 лютого 2019 року в рамках виконавчого провадження №53971809 ОСОБА_2 сплатив на рахунок Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві 202 860 грн. 02 коп., що підтверджується копією квитанції № від 08.02.2019 року (а.с.73).

Постановою державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 13.02.2019 року виконавче провадження закінчено, оскільки рішення суду виконано у повному обсязі (а.с.75).

Встановлено, що 14 лютого 2019 року позивачка отримала на свій картковий рахунок грошові кошти в сумі 184 190 грн. 02 коп.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем сума 3 % річних та інфляційних втрат від прострочення виконання зобов`язання, встановленого рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.02.2017 року складає 113 766 грн. 81 коп. - інфляційні втрати, 16 864 грн. 74 коп. - 3 % річних.

За ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення».

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного суду від 03 квітня 2019 року (справа № 757/3725/15-ц, провадження № 61-12530св18).

Як вбачається з позовної заяви та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, період, з якого позивачка розраховує прострочення виконання зобов`язання почався від 29.03.2015 року, тобто, на наступний день після завдання шкоди, а закінчився 13.02.2019 року - переддень отримання відповідачем грошових коштів.

Проте, суд першої інстанції вважав, що такий розрахунок є помилковим та таким, що не відповідає фактичному моменту конкретизації змісту зобов`язання, оскільки конкретизація змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду відбулася 10.04.2018 року, а саме, коли рішення суду набрало законної сили, а тому період прострочення виконання зобов`язання боржника повинен починатися 10.04.2018 року, а закінчуватися 08.02.2019 року - датою сплати грошових коштів, тобто фактичним виконанням рішення суду.

Таким чином, суд зазначав, що відповідно до розрахунку заборгованості за прострочення грошового зобов`язання від 10.04.2018 року до 07.02.2019 року, сума інфляційних витрат складає 13 048 грн. 02 коп., розмір 3 % річних становить 4 602 грн. 23 коп., яку відповідач 06 травня 2019 року сплатив на рахунок позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій №2734607 та №2627885 (а.с.80).

Суд вірно зазначав, що одним із основоположних принципів цивільного судочинстава є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Суд першої інстанції зазначав, що як на підставу своїх вимог позивач посилається на правильність розрахунку прострочення виконання зобов`язання від 29.03.2015 року до 13.02.2019 року та на обов`язок відповідача сплатити відповідні суми згідно цього розрахунку, проте не довів належними та допустимими доказами, що наданий ним розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання є вірним.

Також, суд виходив з того, що відповідач сплатив позивачу суму інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання, яка розрахована відповідно до законодавства.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає загальним принципам цивільного судочинства.

Як вбачається із системного аналізу норм ЦК України, зокрема Глави 82 «Відшкодування шкоди» Книги 5 «Зобов`язальне право», шкода має бути відшкодована потерпілій особі її завдавачем негайно після її заподіяння без будь-якого встановлення строків виконання даного грошового зобов`язання.

Розгляд справи про адміністративне правопорушення, пред`явлення позову до суду, встановлення розміру шкоди - усе це є лише технічними питаннями, які не впливають на той факт, що шкода повинна бути відшкодована делінквентом негайно після її заподіяння, а у разі виконання свого грошового зобов`язання із відшкодування шкоди через 1 або більше днів після її заподіяння, незалежно від причин такого прострочення, - таке грошове зобов`язання стає боргом та має бути виконане перед кредитором (потерпілою особою) з урахуванням приписів ст.625 ЦК України, тобто борг має бути сплачений з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних станом на дату погашення такого боргу.

Обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду, передбачений зокрема ст.1166 ЦК України, виникає у її заподіювача негайно після факту такого заподіяння і будь-які причини, через які неможливо більш чіткіше та швидше конкретизувати такий обов`язок (як то визначення суми збитку тощо), є виключно виною такого заподіювача, а тому і відповідальність за усі послідуючі негативні наслідки даної події повністю повинні покладатися на винну особу.

Потерпіла особа, якій заподіяно шкоду, не повинна бути ще й жертвою знецінення коштів, які вона фактично втратила в момент заподіяння їй шкоди через пошкодження свого майна та не може їх вчасно отримати від заподіювача шкоди, та тим більше закон не зобов`язує потерпілу особу звертатися до суду для отримання через тривалий час відповідного судового рішення, яке лише підтвердить відповідне зобов`язання заподіювача шкоди, та нібито лише почне відлік строку виконання такого зобов`язання.

Крім того, поряд із неправильним застосуванням ч.2 ст.625 та ст.1166 ЦК України щодо визначення періоду прострочення, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме положення ч.2 ст.530 ЦК України, яке в тому числі чомусь залишилось осторонь позицій Верховного Суду із даного питання, хоча є чи не найбільш визначальним у вирішенні цієї правової дилеми.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначає позивачка у апеляційній скарзі, обов`язок негайного відшкодування заподіяної шкоди випливає із системного аналізу норм Цивільного кодексу України, проте, навіть якщо виходити із тієї позиції, що законодавством чітко не встановлено такий строк, то положення ч.2 ст.530 ЦК України було закладено законодавцем саме для такого випадку, адже дійсно ст.1166 ЦК України не передбачено конкретного строку (терміну) виконання боржником обов`язку, який би встановлювався в днях/місяцях, а відтак, слід керуватися саме положенням ч.2 ст.530 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позов до суду про відшкодування шкоди було подано у березні 2016 року і в даному позові ставилася вимога про відшкодування позивачці шкоди у розмірі 184 190 грн. 02 коп., які в подальшому і були стягнуті судом в повному обсязі та відшкодовані відповідачем.

Представник відповідача отримав копію позовної заяви з додатками наручно в день судового засідання - 08.06.2016 року, тому цю дату можна вважати датою належного пред`явлення боржнику вимоги про відшкодування шкоди, а тому семиденний строк добровільного задоволення даної вимоги сплив 15.06.2016 року.

Отже, ОСОБА_2 , будучи повідомленим про розгляд справи та ознайомленим із позовними вимогами у червні 2016 року, належним чином не заперечував проти заявлених до нього сум до стягнення під час розгляду справи №753/5045/16-ц, та лише двічі його представник подавав безпідставні клопотання про призначення судової експертизи, остання з яких не була проведена у зв`язку із несплатою за експертизу, що вказувало лише на чергове затягування розгляду справи зі сторони боржника та безпідставне відтермінування прийняття судом рішень у справі.

Щодо кінцевого строку виконання грошового зобов`язання, то колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що таким днем повинен бути переддень зарахування коштів у відшкодування коштів саме на рахунок потерпілої особи, а саме, 13 лютого 2019 року, а не як зазначає відповідач, дата внесення коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби - 08 лютого 2019 року.

Таким чином, оскільки вимоги до відповідача було заявлено у червні 2016 року, а кошти в рахунок відшкодування шкоди зараховано на рахунок потерпілої особи 14 лютого 2019 року, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних саме за цей період, виходячи із суми, яка заявлялася у позові про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, але з вирахуванням суми, яку відповідач 06 травня 2019 року сплатив на рахунок позивача.

Розмір інфляційних витрат за період прострочення грошового зобов`язання складає 973 дні, розрахунок здійснюється за формулою: Збитки інфляції = сума боргу Х індекс інфляції /100 - сума боргу.

Отже, 184 190 грн. Х 134,93/100 - 184 190 грн. = 64 337 грн. 57 коп. - 13 048 грн. 02 коп. (сума, яку було сплачено) = 51 289 грн. 55 коп.

Згідно кількості вищевказаних днів, сума 3% річних розраховується за формулою: сума боргу Х 3/100/кількість днів у році Х кількість днів прострочення та складає: від 16.06.2016 року до 31.12.2016 року - 184 190 грн. Х 0,03 /366 Х 199=3 004 грн. 41 коп.; за 2017-2018 роки - 184 190 грн. Х 0,03 /365 Х 365=5 525 грн. 70 коп. (за 2 роки 11 051 грн. 40 коп.) та від 01.01.2019 року до 13.02.2019 року - 184 190 грн. Х 0,03 /365 Х 44= 666 грн. 11 коп., а всього: 14 721 грн. 92 коп. - 4 602 грн. 23 коп. = 10 119 грн. 69 коп.

Тому сума, що підлягає стягненню на користь позивачки з ОСОБА_2 становить інфляційні втрати - 51 289 грн. 55 коп., 3 % річних - 10 119 грн. 69 коп.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, звертаючись до суду із позовом та апеляційною скаргою представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заявляв вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачкою, з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, сплачено судовий збір у розмірі 1 306 грн. 31 коп. за подання позовної заяви та 1 959 грн. 48 коп. за подання апеляційної скарги (а.с.1, 86, 129)

За результатом апеляційного розгляду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, отже, позивачка має право на відшкодування їй відповідачем частини судового збору у розмірі 1 535 грн. 22 коп.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 вересня 2019 року скасувати і прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі 51 289 грн. 55 коп., три проценти річних у розмірі 10 119 грн. 69 коп. та судовий збір у розмірі 1 535 грн. 22 коп., а всього: 62 944 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот сорок чотири) грн. 46 коп.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 вересня 2019 року скасувати і прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) інфляційні витрати у розмірі 51 289 (п`ятдесят одна тисяча двісті вісімдесят дев`ять) грн. 55 коп., три проценти річних у розмірі 10 119 (десять тисяч сто дев`ятнадцять) грн. 69 коп. та судовий збір у розмірі 1 535 (одна тисяча п`ятсот тридцять п`ять) грн. 22 коп., а всього: 62 944 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот сорок чотири) грн. 46 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: