ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2020 року

м. Харків

справа № 640/7778/18

провадження № 22-ц/818/923/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бровченка І.О., Бурлака І.В.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Держпраці у Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання незаконними дії та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року, постановлену під головуванням судді Чередник В.Є., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 26 листопада 2019 року), -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання незаконними дії та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова від 07 травня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року провадження у справі закрито, повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справ даної категорії віднесено до юрисдикції окружного адміністративного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; зазначає, що справа за вищевказаним позовом підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги про відшкодування шкоди заявлені не з вимогою вирішити публічно-правовий спір, а саме для захисту цивільних прав.

Головне управління Держпраці у Харківській області надало відзив на апеляційну скаргу, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, зазначений спір є публічно-правовим та повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2018 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання дій незаконними та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано дії Головного управління Держпраці у Харківській області в частині ухилення від укладення трудового договору з ОСОБА_1 незаконними та стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року у розмірі 28 987,88 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено (а.с.30-33).

При цьому рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07 червня 2018 року, позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області у справі №640/17665/16-ц про відшкодування моральної шкоди за період з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року через ухилення відповідача від укладення трудового договору задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди (а.с.36-41).

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання незаконними дії та стягнення моральної шкоди, а саме, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати незаконними дії відповідача в частині невиплати йому заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року та стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на його користь моральну шкоду за період з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року у розмірі 30 000 грн. (а.с.2-4, 23).

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 23 серпня 2018 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року, закрито провадження у справі № 640/7778/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про відшкодування моральної шкоди (а.с.43-44, 98-100).

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 23 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначено, що у справі № 640/7778/18 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ухиленням від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу через ухилення від укладення трудового договору, а у справі №640/17665/16-ц ОСОБА_1 просив відшкодувати шкоду у зв`язку з ухиленням відповідача від укладення з ним трудового договору. Тому підстави позовів не є ідентичними, а висновки суду про закриття провадження у справі є помилковими.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції. Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

Статтею 19 ЦПК України передбачено, що в порядку цивільного судочинства суди розглядають справи що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу є відшкодування моральної (немайнової) шкоди згідно п.9 ч.2 ст.16 ЦК України.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом спірних правовідносин є визнання дій Головного управління Держпраці у Харківській області в частині невиплати заробітної плати незаконними та відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок ухилення від виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу. Тобто захисту підлягають особисті немайнові права позивача у цивільному спорі.

Справа за вказаним позовом підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду від 22 травня 2019 року у вказаній справі (а.с.135-138).

При цьому відповідно до вимог ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Крім того відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так матеріали справи містять постанову Верховного Суду від 07.06.2018 року по спору між тими ж самими сторонами зі схожими правовідносинами, а саме: відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку із ухиленням відповідача від укладення з ним трудового договору.

Дана справа була розглянута в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі через те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ухвала суду від 25 листопада 2019 року постановлена з порушенням норм процесуального права, які привели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку з цим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.О. Бровченко

І.В. Бурлака

Повне судове рішення виготовлено 23.01.2020 року.