Справа № 199/8289/16-ц
(2/199/640/20)
РІШЕННЯ

іменем України

08.12.2020

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Спаї В.В.,

секретар судового засідання Перетятько А.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та представника позивача адвоката Кулакова О.В.,

відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача адвоката Томського О.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з поданим позовом (Т. 1 а.с. 86-89) в останньому заявлено вимогу про:

-визнання недійсним договору дарування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 від 15.02.2010 року, який укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , якій посвідчений 15.02.2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим № 168;

-про поновлення строку позовної давності для визнання договору дарування недійсним у зв`язку із пропуском строку з поважних причин;

-про скасування рішення КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 29584493 від 15.03.2010 року про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі договору дарування, серія та номер бланку ВММ № 764332 посвідчений за реєстровим № 168 від 15.02.2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М.;

-про скасування рішення Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 29584493 від 15.03.2010 року про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі договору дарування, серія та номер бланку ВММ № 764332 посвідчений за реєстровим № 168 від 15.02.2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М.;

-про визнання за ОСОБА_3 право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 . Спадкоємцями першої черги після його смерті в рівних частках є діти померлого: син ОСОБА_3 і донька ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1 . Позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_4 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася, вона також приховувала від позивача факт укладання договору дарування будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 від 15.02.2010 р. Про існування вказаного договору дарування позивач дізнався від державного нотаріуса Шугаєвої Н.С., постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом на будинок з посиланням на те, що реєстрація права власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , проведена за іншою особою.

На переконання позивача, відповідач ввела позивач в оману, уклавши з батьком договір дарування спадкового будинку, будучи обізнаною про те, що батько за станом свого психічного здоров`я не може відповідати за свої дії і керувати ними. Сам батько не пам`ятав де зберігаються документи на будинок, нічого ОСОБА_3 не казав про відчуження будинку, хоча позивач у нього запитував про місце знаходження документів на будинок, які потрібні були для оформлення субсидії; батько нічого відповісти не міг.

За життя батько був важко хворою людиною, потребував стороннього догляду, він був визнаний інвалідом другої групи. Сторонній догляд за батьком здійснював позивач особисто. З 1980 року батько перебував на диспансерному обліку у лікаря-психіатра КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» ДОР з діагнозом «Шизофренія».

Стан психічного здоров`я ОСОБА_5 значно погіршився після інсульту у грудні 2006 р., у зв`язку із чим він проходив стаціонарне лікування в КЗ «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. Мечникова», виписаний 03.01.2007 року. ОСОБА_5 був встановлений діагноз: «Гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в ВББ, обумовленою гепертоничною хворобою 3 ступеня і атеросклерозом МАГ на фоні остеохондроза шийного відділу хребта». В подальшому батько продовжував лікуватися у лікарської установі.

За своїм станом здоров`я батько іноді не впізнавав людей, не пам`ятав події своєї життєвої діяльності, у нього виникали нав`язливі ідеї з наступним проявом підозрілості, боязні переслідування та депресії, раптової зміни настрою (емоції) впродовж короткого періоду часу. Зокрема, батько викликав робітників поліції з повідомленням про злочин щодо нього двома чоловіками. Робітники поліції зі зброєю (двоє осіб) прибули до будинку. Батько завів їх у будинок, показуючи у дзеркало «Тремо», він (батько), впізнав двох робітників поліції, які стояли у нього за спиною зі зброєю, як осіб, що на нього напали та пограбували. Позивач вимушений був вибачатися й написав заяву, що не маю ні до кого претензій.

На переконання позивача, відповідач ОСОБА_4 (донька померлого та сестра позивача) знала про важкий стан здоров`я батька. Користуючись важким станом здоров`я батька, відповідач 15.02.2010 р. змусила батька укласти з нею договір дарування будинку АДРЕСА_1 , якій є спадковим майном. ОСОБА_4 приховала від нотаріуса (договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим № 168. Договір дарування зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухому майно за реєстровим № 29584493) стан здоров`я дарувальника, перебування його на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та неможливість ОСОБА_5 відповідати за свої дії і керувати ними.

На переконання позивача даний правочин не відповідає вимогам закону та повинен бути визнаний недійсним: відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який здійснила фізична особа у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за вимогою цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

До початку розгляду судом справи по суті позивач подав суду письмову заяву про залишення без розгляду позову в частині вимоги про визнання права власності, та письмову заяву про те, що позивач не наполягає на позовних вимогах про скасування державної реєстрації права власності відповідача на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні.

Згідно з відзивом відповідача на позов (Т. 1 а.с. 75-77) позовні вимоги заявлені без достатніх юридичних та фактичних обґрунтувань.

Відповідач заперечувала необізнаність позивача про укладення 15.02.2010 р. спірного договору, а також заперечувала наявність у померлого ОСОБА_5 будь-якої психічної хвороби. на переконання відповідача після укладення договору ОСОБА_5 перебував у здоровому глузді ще декілька років до своєї смерті, а звернення позивача до суду із даним позовом обумовлено намаганням позивача заволодіти майном.

У відзиві на позов позивач просила суд застосувати строк позовної давності через пропущення передбаченого ч. 1 ст. 257 ЦК України трирічного строку.

Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 81 років, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (Т. 1 а.с. 7).

Позивач є сином ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (Т. 1 а.с. 8).

Відповідно до довідки МСЕ №050995 за результатами огляду 17.01.1994 р. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останньому Психіатричною МСЕК №4 безстроково встановлена друга група інвалідності (Т. 1 а.с. 8).

Згідно з довідкою КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка №1» Дніпропетровської обласної ради від 24.10.2016 р. №11/402 ОСОБА_5 , 1934 р.н., який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , перебував на обліку у лікаря психіатра з 1980 р. з діагнозом «шизофренія», знятий з обліку у зв`язку зі смертю у 2016 р. (Т. 1 а.с. 9).

Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. 29.10.2016 р. ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки реєстрація права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , проведена за іншою особою (Т. 1 а.с. 14).

За договором про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи, який був укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 01.02.2001 р., був відкритий поточний рахунок (Т. 1 а.с. 70).

Відповідно до листа від 28.08.2017 р. Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за вих. №3425/01-16 (Т. 1 а.с. 104) після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на підставі заяви про прийняття спадщини №871 від 13.04.2016 р. від імені гр. ОСОБА_3 було відкрито спадкову справу №337/2016. Будь-яких інших заяв до зазначеної спадкової справи не долучалося.

Відповідно до медичного висновку від 23.03.1987 р. психоневрологічного диспансеру (Т. 1 а.с. 117) ОСОБА_5 за станом здоров`я не може проживати у комунальній квартирі, не може проживати в одній кімнаті з членами сім`ї, у тому числі в ізольованій квартирі, та має право на першочергове надання житлового приміщення на нижніх поверхах або у будинку з ліфтом.

Згідно з актом від 04.11.2015 р. гр. ОСОБА_4 не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2006 року по даний час, її особистих речей у будинку не має (Т. 1 а.с. 120).

Згідно з актом від 01.10.2017 р. гр. ОСОБА_4 не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2015 року по даний час, її особистих речей у будинку не має (Т. 1 а.с. 119).

За договором дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами (Т. 1 а.с. 146) від 15.02.2010 р., який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , остання прийняла у дар житловий будинок з відповідними господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

15.03.2010 р. право власності на вказане вище нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_4 у КП «ДМБТІ» (Т. 1 а.с. 153).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №15 від 02.08.2018 р. (Т. 1 а.с. 167) визначити психічний стан і вирішити питання щодо ОСОБА_5 на період складання договору дарування від 15.02.2010 р. неможливо у зв`язку з відсутністю в матеріалах цивільної справи та медичній документації будь-яких відомостей про його психічний стан на той період часу.

Згідно з довідкою (Т. 1 а. с. 237), яка видана ОСОБА_3 , по АДРЕСА_2 з ним без реєстрації мешкає батько ОСОБА_5 (1934), за яким він доглядає під час хвороби.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 07.07.2020 р., який складений судовими експертами Державної установи «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період укладання договору дарування 15.02.2010 р. страждав на хронічне психічне захворювання «Шизофренія» (F20.9 за МКХ-10), та під час укладання договору дарування від 15.02.2010 р. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (Т. 2 а.с. 33-45).

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою суду від 26.04.2019 р. за клопотанням позивача призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної судової психіатрії та наркології МОЗ України (м. Київ, вул. Кирилівська, 103), на вирішення якої поставлені наступні питання:

1.чи страждав за життя ОСОБА_5 , 1934 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння чи психічне захворювання?

2.чи усвідомлював ОСОБА_5 , 1934 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , значення своїх дій та (або) не міг керувати ними під час укладення договору дарування від 15.02.2010 р. на ім`я ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим номером 168;

-ухвалою від 23.12.2019 р. провадження у справі поновлено;

-ухвалою від 24.12.2019 р. витребувані докази: з Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І.Мечникова» (49005, м. Дніпро, пл. Соборна, 14) оригінали медичних карток стаціонарного хворого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня; Дніпропетровської обласної ради» (49115, м. Дніпро, вул. Бехтерева, 1) оригінали справи психіатричної МСЕК №4 та всієї медичної документації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-ухвалою від 14.04.2020 р. призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної судової психіатрії та наркології МОЗ України (м. Київ, вул. Кирилівська, 103), на вирішення якої поставлені наступні питання:

1.чи страждав за життя ОСОБА_5 , 1934 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння чи психічне захворювання?

2.чи усвідомлював ОСОБА_5 , 1934 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , значення своїх дій та (або) не міг керувати ними під час укладення договору дарування від 15.02.2010 р. на ім`я ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим номером 168;

- ухвалою від 24.11.2020 р. провадження у справі поновлено;

- ухвалою від 08.12.2020 р. закрито підготовче провадження.

Правовідносини між учасниками даної справи виникли із оспорення правочину договору дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, укладений 15.02.2010 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстром №168, реєстрація в Реєстрі права власності за №29584493.

Відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання; відповідач та її представник (адвокат Томський О.Ф.) не з`явилися в судове засідання 08.12.2020 р. без поважних причин, адвокат Томський О.Ф. не надав доказів на підтвердження поважності причини неприбуття у судове засідання 08.12.2020 р. та/або доказів на підтвердження припинення ним представництва відповідача у суді, що розцінюється судом як зловживання процесуальними правами, у зв`язку з чим суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Положення статті 225 ЦК України, виходячи зі змісту наведеної вище правової норми, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При цьому підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14. Ці правові позиції є незмінними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до п. 2 ч. 1 статті 105 ЦПК України призначив судово-психіатричну експертизу (за формою проведення посмертна) за клопотанням позивача, яка була проведена Державною установою «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», згідно з висновком якої (висновок від 07.07.2020 р.) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період укладання договору дарування 15.02.2010 р. страждав на хронічне психічне захворювання «Шизофренія» (F20.9 за МКХ-10), та під час укладання договору дарування від 15.02.2010 р. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року №496/4851/14-ц у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду міститься висновок про застосування норми права, згідно з яким частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Позивач надав докази того, що ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного договору дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, виконав, таким чином, процесуальний обов`язком згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України. Таким чином, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідача, тому позов підлягає задоволенню у спосіб, обраний позивачем при зверненні до суду.

Згідно з висновком судової психіатричної експертизи від 07.07.2020 р., вивчення та аналіз матеріалів цивільної справи, представленої на експертизу медичної документації та узагальнення отриманих даних показало, що відомо, що за життя ОСОБА_5 тривалий час хворів рядом соматичних захворювань таких як; «Гіпертонічна хвороба 3 стадії; дисциркуляторна енцефалопатія 2 ступеня; ішемічна хвороба серця, стенокардія стабільна, кардіосклероз атеросклеротичний, недостатність кровообігу 1-2А ступеня; остеохондроз хребта. Виразкова хвороба 12-палої кишки». В анамнезі мав черепно-мозкові травми (струс мозку) у 1976 та 1983 р. У грудні 2006 року переніс «гостре порушення мозкового кровообігу (інсульт) за ішемічним типом у вертебробазилярному басейні, обумовлене гіпертонічною хворобою і атеросклерозом магістральних артерій мозку на фоні шийного остеохондроз) хребта».

З наданих матеріалів відомо, що ОСОБА_5 з 1980 року перебував на обліку у лікарів-психіатрів спочатку з діагнозом: «Невроз іпохондричний», з 1982 року у зв`язку з негативною динамікою психічного стану діагноз був змінений на: «Шизофренія, безперервній тип перебігу, в`ялоперебігаюча форма, сенесто- іпохондричний синдром. Виражений астенічний тип дефекту». З даним діагнозом ОСОБА_5 регулярно спостерігався психіатрами амбулаторної служби, неодноразово лікувався в психіатричних стаціонарах. багаторазово переосвідчувався лікарсько-трудовою експертної комісією, якою був визнаний непрацездатним інвалідом 2 групи внаслідок психічного захворювання. Опис психічного статусу з формальністю контакту, в`ялістю, пасивністю, безініціативністю, астенізованістю. емоційною невиразністю, іпохондричністю, наявністю численних скарг соматичного характеру з фіксацією на хворобливих відчуттях, відсутність психопродуктивної симптоматики, обмеженість інтересів побутовими потребами, відповідають встановленому діагнозу і відображають негативну динаміку психічної хвороби.

На додаток, психічний стан ОСОБА_5 окрім розладів шизофренічного спектру, суттєво погіршували органічні психічні розлади, спричинені ураженням головного мозку перенесеними черепно-мозковими травмами та інсультом у 2006 році. Про це свідчать записи в амбулаторній карті з психоневрологічного диспансеру, де, починаючи з 1987 року, констатувалось наростаюче інтелектуальне зниження та ослаблення пам`яті у ОСОБА_5 . Після перенесеного інсульту у 2006 році лікарі різних спеціальностей (психіатри, невропатологи, сімейні лікарі, терапевти), різних медичних закладів (див. амбулаторні карти, історії хвороби) констатували у ОСОБА_5 торпідне мислення, зниження пам`яті та інтелекту, що свідчить про наявність органічних психічних розладів судинно-травматичного генезу. Тим самим ускладнюючи і поглиблюючи наявну у підекспертного шизофренічну симптоматику... Таким чином, результати вищенаведеного аналізу матеріалів цивільної справи, медичної документації, співставлення отриманих даних з діагностичними стандартами та діючою в Україні міжнародною класифікацією психічних І поведінкових розладів 10-го перегляду, свідчать про те. що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на період укладання договору дарування 15.02.2010 року страждав на хронічне психічне захворювання «Шизофренія» (F20.9 за МКХ- 10). Дані психічні розлади позбавляли ОСОБА_5 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 15.02.2010 року.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Заперечуючи проти позову, відповідач, будучи донькою померлого, заперечувала наявність у померлого батька ( ОСОБА_5 ) будь-якої психічної хвороби, наголошувала також на тому, що після укладення договору ОСОБА_5 перебував у здоровому глузді ще декілька років до своєї смерті.

Втім, з огляду на вищенаведене, зокрема, перебіг захворювання померлого та прогресуючий характер хвороб (негативна динаміка психічного стану), а також встановлений судом факт абсолютної неспроможності ОСОБА_5 в момент вчинення правочину договору дарування (15.02.2010 р.) розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, поведінка відповідача не має ознак добросовісності, відтак, дії відповідача не можуть бути визнані такими, що вчинені із дотриманням загальних засад цивільного законодавства, та, таким чином, заперечення відповідача проти позову не є слушними.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З приводу заяви відповідача про застосування строку позовної давності (дана заява міститься у відзиві відповідача на позов (Т. 1 а.с. 75-77), то згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Таким чином, щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то оскільки позов обґрунтований, позовна давність має застосовуватися за заявою відповідача та за умови пропуску строку, визначеного ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін (ч. 2 ст. 260 ЦК України).

Щодо перебігу позовної давності, то за ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач пов`язує початок перебігу строку позовної давності із днем отримання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії (від 29.10.2016 р.), з якої він довідався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, а саме про реєстрацію права власності на спадкове майно за іншою особою (відповідачем), та 15.11.2016 р. він звернувся із позовом до суду.

Відтак, позивачем дотримані передбачені ст. 257 ЦК України строки.

Відповідачем суду не було доведено зворотного.

Щодо посилання відповідача на те, що позивач пропустив визначений ст. 257 ЦК України строк, то відповідачем не надані докази на підтвердження обставин, якими відповідач обґрунтовує доводи заяви про застосування строку позовної давності з урахуванням тверджень позивача щодо дня, з якого позивач пов`язує початок перебігу строку позовної давності.

Враховуючи обставини, якими позивач обґрунтовує свої доводи та надані ним докази (зокрема, постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.10.2016 р.), суд погоджується із слушністю доводів позивача в цій частині.

Що стосується заяви позивача про залишення без розгляду позову в частині вимоги про визнання права власності, то відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Для суду наявні підстави для її задоволення, виходячи з того, що за ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити заяву позивача про залишення його позову до ОСОБА_4 в частині вимоги про визнання права власності без розгляду.

Розподіл судових витрат зазначається у резолютивній частині рішення (п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України).

Щодо розподілу судових витрат, то, оскільки позов задоволений повністю, судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи, в розмірі 18 840 (вісімнадцять тисяч вісімсот сорок) грн., підлягають стягненню в повному обсязі з відповідача на користь позивача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Щодо судового збору, то позивач має пільги (п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), відтак, оскільки позивач не поніс витрати по сплаті судового збору, в цій частині судові витрати компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, п. 1 ч. 2 та ч. 6 ст. 141, п. 5 ч. 1 ст. 257, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, укладений 15.02.2010 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстром №168, реєстрація в Реєстрі права власності за №29584493.

Позов ОСОБА_3 в частині вимоги про визнання права власності залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи, в розмірі 18 840 (вісімнадцять тисяч вісімсот сорок) грн.

Дата складення повного судового рішення 18.12.2020 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення,зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Спаї