Головуючий у І інстанції Осаулов А.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві ГТУЮ у м. Києві, Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві, Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві про стягнення коштів та просив про його задоволення, посилаючись на те, що11.09.2014 року між ним та Рівненським відділенням ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу «Коло друзів-2014 для пенсіонерів» №004-17520-160914, строком на 6 місяців, на суму 13070,59 дол. США з процентною ставкою 11% річних.

Постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 року №150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, введена тимчасова адміністрація, розпочато процедуру ліквідації.

11.06.2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатив позивачу 200000,00 грн., що еквівалентно 7446,53 дол. США.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 року (справа №569/7686/15-ц) стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3507,90 дол. США за договором банківського вкладу, що згідно з курсом НБУ станом на 03 березня 2015 року становить 94187,11 грн., недораховані відсотки в розмірі 913,94 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 03 березня 2015 року становить 24539,28 грн.

На виконання вказаного рішеннябуло видано виконавчий лист, який 10.11.2015 року був направлений навиконання у ВДВСДеснянського районного управління юстиції у м. Києві ГТУЮу м. Києві.

Через 6 місяців та 25 днів виконавчий документ був направлений в Печерський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві, де перебував на виконанні 5 місяців і 20 днів. В подальшому виконавче провадження було закінчено, рішення суду від 22.09.2015 року не виконано.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.03.2017 року визнано дії та бездіяльність державного виконавця відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Київ ГТУЮ у м. Київ Данилюка Р.В., а також дії державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Київ Удавіцької Є.В. неправомірними.

Внаслідок бездіяльності державних виконавців та тривалого невиконання рішення суду позивач був позбавлений можливості користуватися своїми коштами, а неодноразове знецінення гривні за цей період прямим чином негативно вплинуло на стан здоров`я позивача і якість його життя.

Враховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з держави в особі Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві кошти в розмірі 3507,90 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 03.03.2015 рокустановить 94 187,11 грн., недораховані відсотки в розмірі 913,94 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 03.03.2015 рокустановить 24 539,28 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн., 3% річних від простроченої суми та інфляційні втратив розмірі 305 453,35 грн.

Крім цього, 28.02.2020 та 22.04.2020 року ОСОБА_1 подано до суду заяви про збільшення позовних вимог, відповідно до яких він просив стягнути додатково нараховані проценти в розмірі 81 332,39 грн., інфляційні втрати в розмірі 123 310,13 грн., а всього 373 365,91 грн. заборгованості.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28.10.2019 року справу передано для розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 р. (справа №569/7686/15-ц) стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3507,90 дол. США за договором банківського вкладу, що згідно з курсом НБУ станом на 03 березня 2015 року становить 94187,11 грн., недораховані відсотки в розмірі 913,94 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 03 березня 2015 року становить 24 539,28 грн. (а.с.8).

На виконання вищевказаного рішення ОСОБА_1 10 листопада 2015 року було видано виконавчий лист №569/7686/15-ц (а.с.14).

Ухвалами Рівненського міського суду Рівненської області від 20.04.2017 р. та від 24.05.2017 р. видано дублікат виконавчого листа у справі №569/7686/15-ц та поновлено строк для пред`явлення його до виконання (а.с.12, 13).

Згідно відповіді Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №34373/М-22877/20.4 від 07.10.2016 року на виконанні у Деснянському районному відділі ДВС ГТУЮ у м. Києві з 10.12.2015 року перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа №569/7686/15-ц про стягнення з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 боргу за депозитним вкладом. 13.04.2016 рокудержавним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, так як в ході проведення виконавчих дій було встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» розташоване по вул. Щорса, 36-Б м. Київ, що є Печерським районом м.Києва, тому виконавчий документ було направлено для виконання до Печерського районного відділу ДВС ГТУЮ у м. Києві.

01.06.2016 року було відкрите виконавче провадження Печерським районним відділом ДВС ГТУЮ у м. Києві, 03.06.2016 року виконавче провадження було закінчене відповідно до п. 3-1 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника) (а.с.20).

Таким чином, виконавче провадження з примусового виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 року (справа №569/7686/15-ц) у Деснянському районному відділі ДВС ГТУЮ у м. Києві перебувало з 10.12.2015 р. по 13.04.2016 р., у Печерському районному відділі ДВС ГТУЮ у м. Києві з 01.06.2016 р. по 03.06.2016 р. Зазначене виконавче провадження закінчено 03.06.2016 р.

Також встановлено, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.03.2017 року визнано дії та бездіяльність державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Київ Данилюка Р.В., а також дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Київ Удавіцької Є.В. неправомірними. В задоволенні вимоги про зобов`язання начальника відділу Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Київ Коблош О.Й. скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження та зобов`язатидержавного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом, та виконати рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року, - відмовлено(а.с.10-11).

Вищевказаною ухвалою суду від 24.03.2017 року встановлено, що державний виконавець Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Київ при закінченні виконавчого провадження діяв в межах вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема: було відкрите виконавче провадження, після встановлення обставин, які вказують на необхідність закриття провадження, постановою державного виконавця виконавче провадження було закінчено. Тобто, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.03.2017 року встановлена правомірність дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №569/7686/15-ц.

ПАТ «Дельта-Банк» листом №05-3332204 від 08.11.2016 року повідомив позивача, що задоволення вимог кредиторів здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у визначеній черговості за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку (а.с. 46).

Згідно відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №41-036-7350/19 від 23.04.2019 року позивач отримав гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000,00 грн. за вкладом, розміщеним в АТ «Дельта Банк», кредиторські вимоги позивача включені до четвертої черги, яка буде задоволена після погашення кредиторських вимог, включених до третьої черги (а.с. 21).

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що внаслідок невиконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 р. (справа №569/7686/15-ц) відповідачами Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві та Печерським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві йому заподіяно матеріальну та моральну шкоду.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктами 8 та 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачені відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди як способи захисту цивільних прав та інтересів.

За умовами ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

В зазначеній категорії справ відповідачем може бути лише держава, а не органи, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

З наведених вимог закону вбачається, що шкода, яка завдана фізичній особі незаконною дією чи бездіяльністю органу державної влади та їх посадових осіб відшкодовується саме державою незалежно від вини цих органів.

Крім того, як вказано у постанові Верховного суду України від 08.11.2017 року у справі № 6-99цс17, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1173, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, обґрунтовано виходив з того, що суми коштів, які позивач визначив, як матеріальну шкоду: кошти в розмірі 3507,90 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 03.03.2015 року становить 94 187,11 грн., та недораховані відсотки в розмірі 913,94 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 03.03.2015 року становить 24 539,28 грн., вже стягнуті на користь позивача рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 року з ПАТ «Дельта Банк», з яким ОСОБА_1 перебував у договірних відносинах (а.с.8). Повторне стягнення вищевказаних сум на користь позивача з органів державної виконавчої служби спричинить подвійне стягнення та призведе до порушення діючого законодавства.

Правильним є і висновок суду про відмову у стягненні з відповідачів на користь позивача нарахованих ним на підставі ст. 1061 ЦК України процентів в розмірі 81 332,39 грн. та на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат в розмірі 123 310,13 грн., оскільки дані суми нараховані позивачем згідно умов укладеного між ним та ПАТ «Дельта Банк» договору банківського вкладу, а також у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання ПАТ «Дельта Банк», як боржником. Жодних правових підстав для стягнення вищевказаних сум з органів державної виконавчої служби, які не являються учасниками вищезгаданих зобов`язальних правовідносин, у справі немає.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду в частині відмови у стягненні з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови).

З матеріалів справи вбачається, що позивач свою вимогу про стягнення моральної шкоди обґрунтовує ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.03.2017 року, постановленою за наслідками розгляду його скарги на дії та бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві та державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Позивач зазначав, що даним судовим рішенням встановлено факт неправомірної бездіяльності державних виконавців, наслідком чого стало невиконання судового рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 з ПАТ «Дельта Банк» грошових коштів.

Разом з тим, зі змісту вищенаведеного судового рішення вбачається, що суд визнав неправомірними дії державних виконавців лише в частині непоінформування ОСОБА_1 , як стягувача, про хід примусового виконання рішення, ненаправлення йому копії постанови про відкриття виконавчого провадження та копій інших постанов (без зазначення яких саме). При цьому даною ухвалою суд відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання начальника відділу Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Київ Коблош О.Й. скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом та виконати рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року, з тих підстав, що державний виконавець діяв в межах вимог Закону України «Про виконавче провадження», а його дії по закінченню виконавчого провадження відповідають вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, вищевказаною ухвалою встановлено, що виконавче провадження закінчено державним виконавцем з дотриманням вимог закону, відповідно неотримання позивачем коштів, стягнутих на його користь судовим рішенням, відбулося не у зв`язку із неправомірними діями чи бездіяльністю органів державної виконавчої служби, а з тих підстав, що рішення про стягнення грошових сум з неплатоспроможного банку виконується в порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи те, що позивач завдану йому моральну шкоду обумовлював не фактом ненаправлення йому державними виконавцями копій постанов чи фактом непоінформування його про хід виконавчого провадження, що встановлено судовим рішенням, на яке він посилається як на підставу своїх вимог, зважаючи на те, що суду не надано доказів того, що рішення, яким на користь позивача стягнуто грошові кошти, не виконане саме у зв`язку із неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів, законним та обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, завданої йому невиконанням судового рішення про стягнення на його користь грошових сум.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справуне інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилавсяяк на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення йогопозову.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасуванняабо зміни рішення лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з дотриманням норм матеріального права.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

В зв`язку із тим, що ціна позову у даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, рішення суду апеляційної інстанції згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановленихп.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: