Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 208/1627/18

провадження № 61-18769 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство «Імексбанк»;

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Нива-2000»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року у складі судді Похвалітої С. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк»), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Нива-2000» (далі - ТОВ «Нива-2000»), про визнання припиненими зобов`язань за договором банківського вкладу, за кредитним договором та за договором застави.

Позовна заява мотивована тим, що 25 лютого 2014 рок між ПАТ «Імексбанк» (кредитор) і ТОВ «Нива-2000» (позичальник) укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 2502/1, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, з максимальним лімітом 720 000 грн зі сплатою фіксованої процентної ставки 27,5 % річних.

У подальшому - 12 травня 2014 року між ПАТ «Імексбанк» і ТОВ «Нива-2000» укладено кредитний договір № 1205/2, за умовами якого кредитор надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 720 000 грн зі сплатою фіксованої процентної ставки - 30 % річних. Кінцевим терміном повернення коштів є 12 червня 2015 року (включно).

З метою забезпечення своєчасного та повного виконання боржником зобов`язань по договору № 1205/2, між ПАТ «Імексбанк» (заставодержатель), фізичною особою ОСОБА_1 (заставодавець) та ТОВ «Нива-2000» (боржник) 12 травня 2014 року укладено договір застави майнових прав № 1205/2-З, предметом якого є застава майнового права що випливає з договору від 12 травня 2014 року банківського вкладу в розмірі 800 000 грн. Пунктом 1.1. договору застави визначено, що заставодавець (майновий поручитель) передає в заставу заставодержателю майнові права - право вимоги за одержання грошових коштів у сумі 800 000 грн, що випливають з договору № банківського вкладу у гривні України «Постійний клієнт» від 12 травня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_1 (кредитор за майновими правами) надала у тимчасове користування ПAT «Імексбанк» грошові кошти у сумі 800 000 грн строком на 396 днів зі сплатою 25 % річних з кінцевим терміном повернення депозитних коштів до 12 червня 2015 року.

Вказувала, що відповідно до розрахунку банку станом на кінцеву дату повернення кредиту боржник ТОВ «Нива-2000» мав заборгованість за кредитним договором, за якою вона була солідарним боржником, у тому числі, прострочену заборгованість за кредитом в сумі 720 000 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 14 063,41 грн та заборгованість за пенею у сумі 10 858,98 грн. Будучи поручителем по кредитному договору № 1205/2, вона виконала обов`язок боржника ТОВ «Нива-2000 зі сплатити заборгованості банку за кредитним договором за рахунок своїх депозитних коштів у розмірі 800 000 грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати припиненими з 12 червня 2015 року правовідносини за договором від 12 травня 2014 року № про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року, укладеним між нею і ПАТ «Імексбанк» на суму 744 922,39 грн; визнати припиненими з 12 червня 2015 року правовідносини за договором застави майнових прав від 12 травня 2014 року № 1205/2-З, укладеним між нею, ПАТ «Імексбанк» і ТОВ «Нива-2000»; визнати припиненими з 12 червня 2015 року правовідносини за кредитними договором про відкриття кредитної лінії від 25 лютого 2014 року № 2502/1 та додатковою угодою, оформленою у вигляді кредитного договору від 12 травня 2014 року № 1205/2, укладеними між ПАТ «Імексбанк» і ТОВ «Нива-2000».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умовами кредитного договору від 12 травня 2014 року передбачене право кредитора, а не обов`язок, на договірне списання будь-якого з грошових зобов`язань позичальника, передбаченого кредитним договором, строк сплати якого настав. При цьому, відповідно до вимог статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

Судом встановлено, що 28 травня 2015 року, тобто після початку процедури ліквідації неплатоспроможного банку, ОСОБА_1 та ТОВ «Нива-2000» звернулись до банку із заявами про зарахування зустрічних вимог. Разом з тим, у період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», задоволення вимог окремих кредиторів поза межами ліквідаційної процедури не допускається.

Суд вказав, що поручитель-вкладник не є боржником неплатоспроможного банку у кредитному зобов`язанні, що виключає проведення заліку зустрічних однорідних вимог між банком та заставодавцем, оскільки особа боржника банку - ТОВ «Нива-2000» у зобов`язанні за кредитним договором та особа кредитора банку - ОСОБА_1 у зобов`язанні з повернення грошових коштів за договором банківського вкладу (депозиту) не є тотожними, виходячи із спеціальних норм права, які підлягають переважному застосуванню до спірних взаємовідносин (пункту 8 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Наявність забезпечення зобов`язання за договором застави майнових прав від 12 травня 2014 року № 1205/2-3, укладеним з ОСОБА_1 , не звільняє основного боржника - ТОВ «Нива-2000» від виконання взятих на себе зобов`язань. Вказані обставини були встановлені, зокрема, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11 червня 2018 року, у справі № 904/9713/17 за позовом ПАТ «Імексбанк» до ТОВ «Нива-2000», третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення кредитної заборгованості.

Також суд зазначив, що з початку процедури ліквідації банку не допускається зарахування грошових коштів за депозитним рахунком в рахунок погашення боргу за кредитним договором.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що ОСОБА_1 не є стороною кредитних договорів від 25 лютого 2014 року № 2502/1 та від 12 травня 2014 року № 1205/2, тому вимоги щодо припинення зобов`язання за зазначеними договорами є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 208/1627/18 із Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що між сторонами мали місце правовідносини з договірного припинення зобов`язання, що врегульовано частиною першою статті 604 ЦК України та не було заборонено законом станом на час настання строку повернення кредиту, та виникнення у банку обов`язку перерахувати грошові кошти з депозиту поручителя та розрахункового рахунку відповідача в рахунок погашення кредиту та відсотків на кінцевий строк повернення кредиту.

Вказує, що була майновим поручителем по спірному кредиту та з 12 червня 2015 року обґрунтовано вважала, що виконала своє солідарне зобов`язання перед позивачем (банком) за кредитним договором шляхом надання банку доручення (частина перша статті 1000 ЦК України) в депозитному договорі на договірне списання грошових коштів з її депозитного рахунку в сумі, що повністю покривала суму кредиту та відсотків на дату закінчення строку, на який був виданий кредит.

Суди безпідставно посилалися при вирішенні спору на судове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11 червня 2018 року, у справі 904/9713/17 за позовом ПАТ «Імексбанк» до ТОВ «Нива-2000», третя особа - ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитними договорами, які є предметом розгляду у справі, що переглядається, та не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 березня 2019 року, якою вказані судові рішення скасовані. При новому розгляді справи рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року на підставі вимог, передбачених статтею 572 ЦК України, статтями 20, 23 Закону України «Про заставу», статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статтею 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що набуте заставодержателем внаслідок невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання право звернення стягнення на предмет застави - майнові права - реалізується шляхом відступлення права майнової (грошової) вимоги заставодержателю, тобто таке відступлення права вимоги і є безпосередньо способом звернення стягнення на вказаний предмет забезпечення. Відтак ПАТ «Імексбанк» не мало права відмовитись від запропонованого виконання за спірним кредитом за рахунок депозитних коштів заставодавця у розмірі 800 000 грн. Суд також визнав виконаними зобов`язання боржника перед кредитором за договором кредиту на суму 800 000 грн з наступної дати після звернення ОСОБА_1 з пропозицією сплати заборгованості ТОВ «Нива-2000», а саме: з 29 травня 2015 року.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У грудні 2019 року ПАТ «Імексбанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами першої та апеляційної інстанцій вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. Наголошує на тому, що ОСОБА_1 подано до банку заяву про зарахування зустрічних вимог 28 травня 2015 року, тобто після початку процедури ліквідації неплатоспроможного банку. Разом з тим у період ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що не припускає задоволення вимог окремих кредиторів поза межами ліквідаційної процедури.

У відзиві, поданому у грудні 2019 року, ТОВ «Нива-2000» фактично підтримало доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що25 лютого 2014 рок між ПАТ «Імексбанк» і ТОВ «Нива-2000» укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 2502/1, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, з максимальним лімітом 720 000 грн зі сплатою фіксованої процентної ставки 27,5 % річних (а. с. 13-20).

12 травня 2014 року між ПАТ «Імексбанк» і ТОВ «Нива-2000» укладено кредитний договір № 1205/2, за умовами якого кредитор надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 720 000 грн зі сплатою фіксованої процентної ставки - 30 % річних. Кінцевим терміном повернення коштів є 12 червня 2015 року (включно) (а. с. 21-25).

З метою забезпечення своєчасного та повного виконання боржником зобов`язань по договору № 1205/2, між ПАТ «Імексбанк» (заставодержатель), фізичною особою ОСОБА_1 (заставодавець) та ТОВ «Нива-2000» (боржник) 12 травня 2014 року укладено договір застави майнових прав № 1205/2-З, предметом якого є застава майнового права що випливає з договору від 12 травня 2014 року банківського вкладу в розмірі 800 000 грн.

Пунктом 1.1. договору застави визначено, що заставодавець (майновий поручитель) передає в заставу заставодержателю майнові права - право вимоги за одержання грошових коштів у сумі 800 000 грн, що випливають з договору № банківського вкладу у гривні України «Постійний клієнт» від 12 травня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_1 (кредитор за майновими правами) надала у тимчасове користування AT «Імексбанк» грошові кошти у сумі 800 000 грн строком на 396 днів зі сплатою 25 % річних з кінцевим терміном повернення депозитних коштів до 12 червня 2015 року.

Згідно до постанови Правління Національного банку України від 21 травня 2015 року № 330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації АТ «Імексбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 травня 2015 року № 105 «Про початок процедури ліквідації АТ «Імексбанк» (а. с. 56, 57-58).

28 травня 2015 року, тобто після початку процедури ліквідації неплатоспроможного банку, ТОВ «Нива-2000» та ОСОБА_1 звернулись до ПАТ «Імексбанк» із заявами про зарахування зустрічних вимог, які залишено банком без розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції відповідає не в повній мірі.

Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Частиною першою статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (стаття 589 ЦК України).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про заставу» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 травня 2014 року між ПАТ «Імексбанк» (заставодержатель), фізичною особою ОСОБА_1 (заставодавець) та ТОВ «Нива-2000» (боржник) укладено договір застави майнових прав № 1205/2-З, який за своєю правовою природою є договором застави, правове регулювання якого здійснюється ЦК України, Законом України «Про заставу» та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України, яка кореспондується з приписами статті 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Таким чином, укладаючи договір застави, заставодавець бере на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником у межах вартості предмета застави. Тобто відповідальність майнового поручителя, як заставодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов`язанні, обмежується вартістю майна, переданого в заставу.

При цьому заставодержатель наділяється перевагою у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що не слід ототожнювати майнового поручителя за договором застави з поручителем, як стороною договору поруки, оскільки згідно зі статтею 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань.

Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави.

Таким чином, застава і порука є різними видами забезпечення зобов`язань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин застави, які регулюються статтями 572-593 ЦК України та Законом України «Про заставу», у відповідності до яких заставодавець відповідає перед заставодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2017 у справі № 6-109цс14, у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 у справі № 617/1544/15-ц (провадження № 61-3117св18), від 11 квітня 2018 у справі № 756/2765/15-ц (провадження № 61-630св17).

Відповідно до статті 23 Закону України «Про заставу» при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить, що набуте заставодержателем внаслідок невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання право звернення стягнення на предмет застави - майнові права реалізується шляхом відступлення заставодавцем права майнової (грошової) вимоги заставодержателю, тобто таке відступлення права вимоги і є безпосередньо способом звернення стягнення на вказаний предмет забезпечення.

При цьому положення статті 36 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним нормативним актом у регулюванні правовідносин неплатоспроможного банку, у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 із заявою до банку, не містили обмежень для задоволення власних вимог банку як кредитора, у тому числі шляхом відступлення права вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, посилаючись на статтю 602 ЦК України, положення якої визначають випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог, не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що у спірному випадку реалізація набутого банком права задоволення своїх вимог кредитора за рахунок заставного майна мала бути задоволена шляхом звернення стягнення на заставне майно внаслідок відступлення заставодавцем на користь заставодержателя права вимоги отримання грошових коштів за договором банківського вкладу.

Водночас колегія суддів вважає помилковим застосування судами попередніх інстанцій пункту 8 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо заборони здійснювати припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (шляхом договірного списання) з дня початку процедури ліквідації банку, оскільки цієї норми не існувало як на час звернення 28 травня 2015 року ОСОБА_1 до банку про зарахування предмета застави в рахунок заборгованості за кредитним договором, так і на час настання кінцевого терміну повернення кредиту - 12 червня 2015 року (включно).

Під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій ОСОБА_1 наголошувала на тому, що ПАТ «Імексбанк», ухиляючись від реалізації набутого ним права задоволення своїх вимог кредитора за рахунок заставного майна, незважаючи на відсутність заборони на час вчинення таких дій спеціальним законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб, одночасно утримуючи у себе належні заставодавцю кошти на депозитному рахунку, діє у такий спосіб з порушенням меж здійснення цивільних прав. Проте належна оцінка зазначеним доводам в оскаржуваних судових рішеннях відсутня.

Відповідно до приписів статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

З урахуванням вказаної норми закону апеляційному суду необхідно було дати належну правову оцінку положенням пунктів 1.5., 4.1., а також пункту 4.3. договору застави щодо дотримання порядку відступлення права майнової (грошової) вимоги заставодержателю в разі порушення позичальниками умов кредитного договору та можливості задоволення банком своїх вимог одним зі способів на його вибір.

Тобто звернення стягнення на предмет застави та вчинення дій з боку кредитора у відношенні боржника щодо реалізації права на заставне майно здійснюється з урахуванням вимог законодавства та умов договору в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою.

Водночас під час розгляду справи як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 наголошувала на достатності депозитних коштів заставодавця у розмірі 800 000 грн для погашення кредитної заборгованості відповідача на момент настання відповідного строку.

Матеріали справи, з яких убачаються наведені вище обставини, попередніми судовими інстанціями не досліджувались, оскільки суди виходили виключно з посилання на відсутність підстав для зарахування зустрічних вимог та підстав для зарахування грошових коштів за депозитним рахунком в рахунок погашення боргу за кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції мав би перевірити зазначені вище доводи ОСОБА_1 та, з урахуванням, встановлених обставин, дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання припиненими зобов`язань за договором банківського вкладу та договором застави.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 березня 2019 року у справі 904/9713/17 (провадження № 12-247гс18) та у постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі 904/9713/17.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не дослідив всі зібрані у справі докази, чим припустився порушень норм процесуального та матеріального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненими зобов`язання за договором банківського вкладу та договором застави.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання припиненими правовідносин за кредитними договорами від 25 лютого 2014 року та від 12 травня 2014 року, укладеними між ПАТ «Імексбанк» і ТОВ «Нива-2000».

Так, постановою Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі 904/9713/17 за позовом ПАТ «Імексбанк» до ТОВ «Нива-2000», третя особа - ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитними договорами, які є предметом розгляду у справі, що переглядається, залишені без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 18 лютого 2020 року, якими з ТОВ «Нива-2000» на користь ПАТ «Імексбанк» стягнуто прострочену заборгованість за кредитом в сумі 6 498,83 грн, заборгованість за відсотками в сумі 7 905,43 грн, пеню за прострочення платежів по кредитному договору в сумі 2 962,56 грн, штраф по кредитному договору в сумі 1 109,49 грн.

Отже, підстави для визнання припиненими зобов`язання за кредитними договорами відсутні, в цій частині рішення судів попередніх інстанцій підлягає залишенню без змін.

Ураховуючи те, що суд касаційної інстанції в силу своїх процесуальних повноважень позбавлений можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, а тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненими зобов`язання за договором банківського вкладу та договором застави з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, а також врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23 березня 2019 року у справі 904/9713/17 (провадження № 12-247гс18) та у постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі 904/9713/17.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Імексбанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Нива-2000», про визнання припиненими зобов`язання за договором банківського вкладу та за договором застави, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович