Постанова

Іменем України

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 331/6343/17

провадження № 61-38240св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Запорізьке регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року у складі судді Жукової О. Є. та постанову Апеляційного суду Запорізької області

від 10 травня 2018 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В.,

Маловічко С. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Запорізьке регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2005 року між нею та

ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір. Посилалась на, що банк не виконав зобов`язання за кредитним договором щодо видачі готівкових коштів у повному обсязі, а також на те, що укладений між нею та відповідачем кредитний договір не містить суттєвих умов щодо сукупної вартості кредиту, графіку погашення платежів та у договорі відсутні умови, які б регулювали відповідальність за неналежне виконання його умов. Вважала, що кредитний договір суперечить приписам статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 627, 628 ЦК України, та є таким, що укладений під впливом помилки, яка сталася внаслідок того, що відповідач не повідомив її про те, що строк виконання зобов`язань є іншим, ніж вказано у кредитному договорі.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила визнати указаний кредитний договір недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також із того, що на момент укладення правочину позивач не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та у подальшому виконувала його умови. При цьому, позивачу було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. У договорі про видачу готівкових коштів через касу від 25 травня 2005 року та іпотечного договору № 373, до нього «Графік погашення кредиту, відсотків і винагороди», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, правильно виходив із того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також із того, що на момент укладення правочину позивач не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови. При цьому, позивачу було надано інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. У договорі про видачу готівкових коштів через касу від 25 травня 2005 року та іпотечного договору № 373 до нього «Графік погашення кредиту, відсотків і винагороди», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року

№ 6-1341цс15. Також, суд апеляційної інстанції вважав доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що на думку позивача, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача такими, що спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було враховано ті обставини, що банк не виконав зобов`язання за кредитним договором, кредитний договір не містить суттєвих умов щодо сукупної вартості кредиту, графіку погашення платежів, а також у договорі відсутні умови, які б регулювали відповідальність за неналежне виконання його умов. Заявник вважає, що кредитний договір суперечить приписам статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 627, 628 ЦК України, та є таким, що укладений під впливом помилки, яка сталася внаслідок того, що відповідач не повідомив її про те, що строк виконання зобов`язань є іншим, ніж вказано у кредитному договорі. Несправедливі умови кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, проте ці обставини не були враховані судами при ухваленні судових рішень, якими їй відмовлено у задоволенні позову про визнання такого кредитного договору недійсним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 травня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у вигляді не відновлювальної лінії у розмірі

10 675,00 доларів США, строком до 25 травня 2020 року включно, із яких: на придбання нерухомості 8 500,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 2 175,00 доларів США. За користування кредитними коштами позичальник зобов`язалася сплачувати відсотки у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту щомісяця, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 1.5 цього договору (а. с. 17-22).

За умовами договору погашення заборгованості здійснюється щомісячним платежем у сумі 114,83 доларів США, які спрямовуються на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до пунктів 2.2.9, 4.3.

Відповідно до пункту 1.2. цього договору, банк відкрив ОСОБА_1 рахунки для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості, кредитний рахунок, рахунок за відсотками, рахунок для обліку комісії.

При укладенні кредитного договору позичальник була ознайомлена з умовами погашення кредиту, порядком нарахування відсотків, що підтверджується відповідною заявою, підписаною власноручно

ОСОБА_1 23 травня 2005 року, що не оспорювалося останньою у судовому засіданні (а. с. 121).

Графік погашення кредиту за договором зазначений у пункті 1.1. кредитного договору, щомісячний платіж визначений у розмірі 114,83 доларів США, в пункті 1.1. договору зазначені його складові, строк дії договору, дату внесення щомісячного платежу. Крім того, на вимогу позивача банком було надано графік погашення за кредитом, із зазначенням складових щомісячного платежу (а. с.17, 55-56).

Згідно довідки від 25 травня 2005 року № 158, виданою Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву ОСОБА_1 відповідає умовам кандидата відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2003 року № 853 «Про затвердження Порядку часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла»(а. с. 136).

Відповідно до договору «Про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків» від 13 червня 2005 року № 072 Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» зобов`язався відшкодувати частину відсотків за кредитом згідно кредитного договору від 25 травня 2005 року № ZPS0GF48520164, що надається ОСОБА_1 на придбання житла, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , терміном повернення 15 років. При цьому додатком № 1 до вказаного договору здійснено розрахунок прогнозного розміру компенсації, з яким ОСОБА_1 також була ознайомлена (а. с. 143-144).

Матеріалами справи підтверджено, що після укладання договору

ОСОБА_1 до 02 грудня 2015 року, тобто протягом більше 10 років у повному обсязі здійснювала платежі на погашення заборгованості за кредитним договором, чим визнавала укладений кредитний договір, що підтверджується випискою за кредитним договором (а. с. 39-44).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статей 10, 60 ЦПК України2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень, закріплених у частині першій пункті 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За змістом статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК Україниправочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Суди на підставі досліджених доказів, яким була надана належна правова оцінка, дійшли обґрунтованого висновку про те, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також із того, що на момент укладення правочину позивач не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та у подальшому виконувала його умови. При цьому, позивачу було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. У договорі про видачу готівкових коштів через касу від 25 травня 2005 року та іпотечного договору № 373, до нього «Графік погашення кредиту, відсотків і винагороди», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Посилання касаційної скарги про укладення договору внаслідок помилки, були предметом дослідження судів першої і апеляційної інстанції, яким надана належна правова оцінка і не спростовують висновків судів про те, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також із того, що на момент укладення правочину позивачка не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення суду першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович