Справа № 757/4853/20-ц Головуючий в суді І інстанції Григоренко І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 21.11.2019 року за реєстровим № 1559, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 24.06.2016 року та за договором про внесення змін № 1 від 29.12.2016 року в розмірі 7 464 000,00 грн., що становить частину боргу (суму позики), а також визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 21.11.2019 року за реєстровим № 1560, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 24.06.2016 року та за договором про внесення змін № 1 від 29.12.2016 року в розмірі 1 420 511,81 грн. інфляційного збільшення та трьох відсотків річних за період з 01.01.2018 року по 31.10.2019 року.

Одночасно з цим позовом ОСОБА_2 подав заяву, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчих провадженнях № 60701208 та № 60699799, відкритих приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. на підставі вказаних виконавчих написів приватного нотаріуса та заборони приватному виконавцю вчиняти будь-які дії в межах цих виконавчих проваджень, посилаючись на те, що невжиття цих заходів забезпечення, з урахуванням предмету позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року заяву задоволено частково, зупинено стягнення на підставі виконавчих написів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. № 1559 від 21.11.2019 року і № 1560 від 21.11.2019 року, що здійснюється в межах виконавчих проваджень № 60701208 та № 60699799. В задоволенні іншої частини заяви - відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, а у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги про скасування оскаржуваної ухвали, просить вжити заходи зустрічного забезпечення позову шляхом внесення позивачем на депозитний рахунок суду 840 000, 00 грн., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що ОСОБА_2 звернувся із завідомо безпідставним позовом з метою уникнення виконання своїх зобов`язань перед нею за договорами позики, і застосування заходів забезпечення позову лише відтерміновує виконання ОСОБА_2 своїх грошових зобов`язань, що призведе до порушення її прав та інтересів, а тож, що місцевим судом не вирішено питання щодо застосування зустрічного забезпечення позову, а тому вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням співмірності заходів забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, та враховуючи те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки виконавчі написи нотаріуса оспорюються з підстав не безспірності заборгованості за договором позики та порушення порядку їх вчинення, а тому місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчих написів нотаріуса. Разом з тим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про заборону приватному виконавцю вчиняти будь-які дії в межах виконавчих проваджень № 60701208 та № 60699799 по примусовому виконанню виконавчих написів приватного нотаріуса, оскільки вказані дії є наслідком застосування такого заходу забезпечення позову як зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, які оскаржуються боржником у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати такими, що не підлягають виконанню, виконавчі написи приватного нотаріуса № 1559 і № 1560 від 21 листопада 2019 року, якими стягнуто з позивача на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 червня 2016 року та за договором про внесення змін № 1 від 29 грудня 2016 року в розмірі 7 464 000,00 грн. та 1 420 511,81 грн. інфляційного збільшення та трьох відсотків річних за період з 01 січня 2018 року по 31 жовтня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначав зокрема про відсутність безспірної заборгованості за договором позики та, що приватним нотаріусом під час вчинення виконавчих написів не було належним чином перевірено документів на підтвердження наявності у нього заборгованості, помилковості нарахованого боргу, а також відсутності самого факту передачі відповідачкою зазначених коштів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Відповідно до ст.ст. 2, 13 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що, оскільки, між сторонами існує спір, та з огляду на те, що вжиті заходи забезпечення позову є тимчасовими заходами, спрямованими на забезпечення виконання можливого рішення суду і вони не призводять до порушення прав учасників справи, то доводи заявника щодо наявності передбачених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчих написів нотаріуса є обґрунтованими.

У свою чергу, апелянтом не наведено належних доказів того, чим саме порушуються його права цими заходами забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення на підставі виконавчих написів нотаріуса, оскільки такі заходи не припиняють будь-яких зобов`язальних правовідносин, і доказів щодо порушення його прав вжитими заходами забезпечення позову у справі апелянтом також не надано, при цьому обставини, що зумовили застосування цих заходів, не змінилися, тому місцевий суд постановив обґрунтовану ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову та зупинення стягнення у виконавчих провадженнях на підставі виконавчих написів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що заявником не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог та, що його доводи ґрунтуються виключно на припущеннях, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Крім того, зазначені заходи забезпечення позову є тимчасовими і призначені для належного захисту прав усіх учасників у конкретній справі, тому вони не спростовують обґрунтованості вжитих заходів забезпечення позову і не можуть бути належною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Щодо не зазначення позивачем пропозицій щодо зустрічного забезпечення та невжиття судом першої інстанції зустрічного забезпечення, то в силу ч. 1 ст. 154 ЦПК України застосування інституту зустрічного забезпечення є правом, а не обов`язком суду, крім того апелянт не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з вмотивованим клопотанням про застосування зустрічного забезпечення в порядку ч. 6 ст. 154 ЦПК України, натомість суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги позбавлений можливості самостійно вирішувати питання щодо застосування зустрічного забезпечення позову.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: