Постанова
Іменем України

23 січня 2020 року
м. Київ

справа № 127/22302/17
провадження № 61-13029св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,
заінтересована особа управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Вохмінової О. С. від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М., від 16 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи її тим, що з 2000 року проживає в Україні на підставі тимчасової посвідки на постійне проживання, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Бажаючи оформити громадянство України, вона звернулась до Державної міграційної служби України у м. Вінниці, однак їй розяснили необхідність надання судового рішення про встановлення факту постійного проживання її покійного батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України. Ця обставина надасть їй право набути громадянство України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». Її батько ОСОБА_2 народився в селі Лука Хмільницького району Вінницької області, свідоцтво про його народження не зберіглось. Також відсутні книги про реєстрацію актів цивільного стану про народження громадян по с. Лука Хмільницького району Вінницької області за 1928 рік в Державному архіві Вінницької області. Батько був військовослужбовцем, у 1981 році переїхав на постійне місце проживання до м. Вінниці і з 01 червня 1981 року до 01 вересня 2001 року перебував на обліку у Вінницькому обласному військовому комісаріаті як пенсіонер Міністерства оборони України. ОСОБА_2 проживав у м. Вінниці з 1981 року і до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), помер у віці 73 років, про що зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво про смерть.
За наведених обставин ОСОБА_1 просила встановити факт, що її покійний батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року, задоволено заяву ОСОБА_1 .
Встановлено факт, що батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Лука (Луки) Вінницької області і помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Вінниці, постійно проживав до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що батько заявника ОСОБА_2 проживав на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», до та станом на 24 серпня 1991 року, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що надані заявником докази проживання її батька на території України до серпня 1991 року є неналежними та недопустимими. Так, довідки Літинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області та Державного архіву Вінницької області підтверджують лише відсутність реєстрації актів про народження за 1928 рік. Свідоцтво про смерть та довідка Вінницького обласного військового комісаріату також не є доказами фактичного постійного проживання ОСОБА_3 станом на 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, а довідки про реєстрацію його місця проживання у м. Вінниця не підтверджують фактичне проживання на території України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 березня 2018 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з заявою про набуття громадянства України, на яку її було повідомлено, що відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» вона має право на набуття громадянства України. Для цього їй необхідно долучити до заяви рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про народження чи про постійне проживання батька на території України до 24 серпня 1991 року.

Батько заявника ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Лука Хмельницького району Вінницької області, а помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Вінниці, про що зроблено відповідний актовий запис № 2327 та 27 серпня 2001 року видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.16).

Відповідно до довідки Вінницького обласного військового комісаріату від 11 вересня 2017 року, виданої на підставі припиненої особової пенсійної справи, прапорщик ОСОБА_2 , з 01 червня 1981 року до 01 вересня 2001 року перебував на обліку у Вінницькому обласному військовому комісаріаті як пенсіонер Міністерства оборони та отримував пенсію за вислугу років (а.с. 7).

Згідно із довідкою міського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 12» № 6348 від 10 листопада 2017 року ОСОБА_2 з 24 березня 1982 року до 20 лютого 1989 року був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

З форми 17 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Луки Хмельницького району Вінницької області, українець, пенсіонер, прибув 20 червня 1981 року з Камчатки, був зареєстрований 24 березня 1982 року за адресою: АДРЕСА_3 , однак, 20 грудня 1989 року з цієї адреси був виписаний у зв`язку з вибуттям за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 38).

Відповідно до форми 16 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Луки Хмельницького району Вінницької області, українець, прибув в грудні 1989 року з адреси: АДРЕСА_2 , був зареєстрований у 1990 році за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому довідка містить відомості про наявність у ОСОБА_2 паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , що виданий Староміським районним відділом управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області 21 липня 1998 року та зняття його з реєстрації 29 серпня 2001 року у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , у період з 03 січня 1990 року по день смерті, міське комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора № 5» 20 листопада 2017 року видало відповідну довідку (а.с.39).

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

У частині першій статті 234 ЦПК України 2004 року визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 234 ЦПК України 2004 року суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України 2004 року у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналогічні положення закріплені у статтях 293, 294 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року (далі Порядок) передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установивши, що батько заявника ОСОБА_2 проживав на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», станом на 24 серпня 1991 року, що підтверджується належними та допустимими доказами, дійшли обґрунтованого висновку про встановлення цього факту. Письмові докази, які свідчать про постійне проживання ОСОБА_2 до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не спростовано, тому відповідні доводи касаційної скарги Верховний Суд визнає безпідставними.

Так, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що підтверджений довідками комунальних підприємств факт реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у м. Вінниці з 1982 року по 2001 рік є належним доказом його постійного проживання на території України відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суди обґрунтовано взяли до уваги наявність у ОСОБА_2 паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , що виданий Староміським районним відділом управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області 21 липня 1998 року, та відомості щодо перебування останнього на обліку у Вінницькому обласному військовому комісаріаті як пенсіонера Міністерства оборони та отримання ним пенсії за вислугу років.

Доводи касаційної скарги про неналежність цих письмових доказів є також безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 02 травня 2018 року зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2017 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цього судового рішення, його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року без змін.

Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара