Єдиний унікальний номер 725/4462/19
Номер провадження 2/725/634/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2020 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді: - Галичанського О.І.,

при секретарі: - Симик І.М.,

за участю позивачки та її представника - ОСОБА_1

відповідачки та її представника- ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої за адресою : АДРЕСА_2 ) про захист права на приватне життя та стягнення моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Першотравневого районного суду м. Чернівці із вищевказаною позовною заявою.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона разом із своєю малолітньою донькою зареєстровані та проживають за адресою

АДРЕСА_3 , є одноповерховим і складається із 3 квартир , кожна із яких має окремий вхід із подвір`я.

Власниками квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а власником квартири № 3 є ОСОБА_4

Відповідно до рішення № 1124/24 від 28.12.2004 року виконавчого комітету Чернівецької міської ради « Про передачу нерухомого майна , затвердження акту визначення вартості допоміжного приміщення , зняття будинку з балансу житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Чернівці , житловий будинок АДРЕСА_6 було знято з балансу житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Чернівців .

Вказує, що власниця квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_4 13 червні 2019 року розмістила дві камери відео спостереження.

На її думку дані камери відео спостереження направлені не на вхідні двері квартири відповідачки , а направлені у спільний двір і таким чином з 13 червня 2019 року життя позивачки та її малолітньої дитини знаходиться під прицілом камер, які встановила відповідачка.

Додає, що 14 червня 2019 року звернулася із заявою до начальника Чернівецького ВП ГУНП у Чернівецькій області , оскільки вважає , що відповідачка порушила її право на приватне життя , добровільно демонтувати камери відеоспостереження відповідачка не бажає. 24.06.2019 року отримала письмову відповідь , в якій зазначається що в діях ОСОБА_8 відсутні ознаки кримінального правопорушення.

Стверджує, що діями ОСОБА_4 , які порушують її права на приватне та сімейне життя , завдана моральна шкода у розмірі 80000 грн.

Моральна шкода полягає в тому , що відповідачка ОСОБА_4 свідомо порушує право на приватне життя , що викликає хвилювання . Сума моральної шкоди визначена із розрахунку того , що її буде достатньо для лікування разом із донькою в санаторії, тому що виникли болі в серці, безсоння , заспокійливі ліки не дають належного ефекту .

На підставі наведеного , просить захистити її право та право малолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на приватне життя шляхом демонтажу Попетою ОСОБА_10 двох камер відеоспостереження , які встановлені над вхідними дверима квартири АДРЕСА_7 та на зворотній частині тамбуру квартири АДРЕСА_7 . Стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 80000 грн.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити .

Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали.

Відповідачка , будучи допитаною у судовому засіданні у якості свідка, пояснила, що встановлені нею камери відео нагляду жодним чином не фіксують прибудинкове подвір`я. Вони фіксують лише вхідні двері до її квартири та вікна. Основна мета розміщення даних камер - захист власної квартири від стороннього втручання.

Дослідивши матеріали цивільної справи та заслухавши думку сторін по справі суд приходить до наступного висновку:

Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до ст.8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод ,кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб.

Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України - передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 3 цього ж Кодексу , передбачено , що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивачка разом із своєю донькою ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 6) . Дана квартира належить позивачці на праві приватної власності.

Згідно довідки ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 30.11.2017 року, відповідачка являється власником квартири та проживає за адресою : АДРЕСА_2 .

Згідно поданих до суду доказів , відповідачка на стінах належної їй квартири встановила дві камери відео спостереження : одна над вхідними дверима квартири , а інша на стіні тамбура. ( а.с. 18-19).

Позивачка звернувшись до суду , з даним позовом стверджувала , що розміщені відповідачкою камери відео нагляду порушують її права та права її доньки на приватне життя, оскільки дані камери фіксують її життєву обстановку .

Згідно наданих відповідачкою записів із згаданих камер , вони фіксують зображення вхідних дверей до її квартири та вікна. ( а.с. 49-50).

Дія правил ч.1 ст. 307 ЦК України, поширюється на всі суспільні відносини, в тому числі і на правовідносини, що стосуються використання житла приватними власниками. Дане положення слід розуміти як гарантію реалізації багатьох особистих немайнових прав, до яких віднесено право на індивідуальность, на особисте життя та його таємницю, право на повагу до гідності та честі, право на недоторканість ділової репутації.

Згідно норми ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право на невтручання в особисте і сімейне життя передбачено ст.5 Закону України "Про захист персональних даних", ч. 2 ст.11 Закону України " Про інформацію", ч. 1 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а також міжнародно-правовими актами, до яких належать Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. (стаття 8).

Матеріали справи не містять належних доказів того , що розміщені відповідачкою камери відеонагляду порушують право на приватне життя позивачки та її доньки і впливають на стан здоров "я. Матеріали , надані позивачкою щодо її звернень до лікарів не підтверджують причинно- наслідкового зв"язку між встановленням відповідачкою камер відеонагляду і погіршенням у зв"язку із цим станом здоров"я позивачки. Також позивачкою ,окрім іншого , не надано жодного доказу того , що в поле фіксації камер відеоспостереження потрапила вона або її дочка, чи зображення входу до її помешкання.

Згідно приписів статті 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року у пунктах 3 і 9 - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки суду не надано доказів втручання ОСОБА_4 в приватне життя ОСОБА_3 та її дочки , не доведено прояву неповаги такими діями до приватного життя, підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання відповідачки демонтувати камери відео нагляду немає. У свою чергу не підлягає стягненню відшкодування за спричинення моральної шкоди, оскільки завдання такої шкоди не доведено.

На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст. 264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд, окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити , керуючись ст.ст. 16, 23 ЦКУ, ст.ст. 5, 12, 19, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.01.2020 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський