КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
368/1371/19 Доповідач-Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировська О.В., Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації Ѕ вартості автомобіля, -

у с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року позивач - ОСОБА_1 пред`явила позов до відповідача - ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідача на її користь 60 234,24 грн. у рахунок компенсації 1/2 частини автомобіля марки «SKODAOctaviaElegance», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , загальною вартістю 120468 грн. 48 коп.. Зазначала, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 22.11.2003 року, який було розірвано за рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 01.12.2014 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28.02.2017 року між ними було поділено майно і за нею визнано право власності на Ѕ частину автомобіля марки «SKODAOctaviaElegance», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Незважаючи на її право власності на вказаний автомобіль, без її згоди відповідач його відчужив, порушивши її право власності як співвласника, а тому вона має право на 1/2 частину вартості автомобіля, вартість якого згідно з експертною оцінкою становить 120468,48 грн., а вартість її частки -60 234,24 грн..

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 02 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що спірне майно являється спільною сумісною власністю, продаж якого відповідач здійснив без її згоди у період, коли шлюб між ним вже було розірвано, доказів того, що отримані кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, а тому вона має право на компенсацію як співвласник автомобіля.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до суду 15.12.2020 року, ОСОБА_2 зазначає, що позивач вже зверталась до нього з вимогою про стягнення грошової компенсації за Ѕ частину автомобіля і рішенням Апеляційного суду Київської області від 28.02.2017 року їй було відмовлено у її задоволенні. Крім того, суд першої інстанції прийшов вірного висновку про те, що не було вчинено жодних дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми компенсації на депозитний рахунок суду, що є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 , також останньою не надано доказів того, що ним без її згоди та відповідного дозволу зняв з обліку автомобіль та розпорядився ним. Звертає увагу, що ним було знято з обліку автомобіль під час перебування з позивачем у шлюбі, а якщо розпорядження майном здійснюється під час шлюбу, то при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому він не заперечує проти того, що він здійснив продаж автомобіля без згоди позивача, а взагалі проти того, що продаж автомобіля мав місце, так як позивач не довела договором купівлі-продажу, що він ним розпорядився.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що сторони з 22.11.2003 року перебували у шлюбі, який рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 01.12.2014 року було розірвано.

Після розірвання шлюбу в позивача і відповідача виник спір щодо поділу спільно нажитого майна, внаслідок чого була подана позовна заява про його розподіл.

28.02.2017 року рішенням Апеляційного суду Київської області у справі №368/804/15-ц визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожному право власності на 1/2 частину автомобіля марки «SKODA Octavia Elegance», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , загальною вартістю 120 468 грн. 48 коп..

Вказаний автомобіль 09.10.2010 року був зареєстрований на відповідача ОСОБА_2 і 08.12.2015 року був перереєстрований на іншого власника на підставі договору купівлі продажу №35 від 8.12.2015 року, що підтверджується інформацією територіального сервісного центру №3242 регіонального сервісного центру в Київській області від 11.02.2020 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі продажу і реєстрацію автомобіля на іншого власника позивач не оскаржував і тому не є доведеним позивачем відповідно до положень ст. 356 ч.1 ЦК України, що у спільній частковій власності з рівними частками Ѕ і Ѕ позивача та відповідача на час звернення до суду 05.11.2019 року перебуває вказаний автомобіль. Відповідач не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Посилання позивача на ст.ст. 22,1166 ЦК України, які регулюють питання відшкодування збитків при вирішення цього спору є помилковими, так як фактично позивач обґрунтовує позов виділом частки із майна, що було у спільній частковій власності сторін спору до звернення з позовною заявою в суд і яке продане до звернення в суд і цей договір позивач не оскаржує.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, колегія суддів приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Згідно п. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до п.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Установлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 28.02.2017 року всправі №368/804/15-ц було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожному право власності на 1/2частину автомобіля марки «SKODA Octavia Elegance», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_1 коштів в рахунок грошової компенсації не внесла на відповідний депозитний рахунок суду, а ОСОБА_2 не надав згоди на отримання грошової компенсації частки вартості спірного майна.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у спільній частковій власності та просила стягнути з відповідача на її користь вартість Ѕ частки автомобіля в розмірі 60 234,24 грн., зазначаючи при цьому, що відповідач відчужив його без її згоди.

Установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2015 року ОСОБА_2 продав автомобіль марки «SKODA Octavia Elegance», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , знявши його з обліку 29.04.2014 року, що підтверджується листом № 171 від 11.02.2020 року Територіального сервісного центру №3242 Регіонального сервісного центру в Київській області відповідно до даних Єдиного державного реєстру МВС (а.с. 58).

Даних про те, що ОСОБА_1 як співвласник, надавала свою згоду на відчуження спірного автомобіля, матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З аналізу змісту наведеної норми можна дійти висновку, що при укладенні одним із подружжя договору відчуження об`єкту спільного майна, який виходить за межі дрібного побутового правочину, зокрема, як у даному випадку - відчуження спільного автомобіля, має бути письмова згода другого з подружжя посвідчена нотаріально.

Даної правової позиції притримується Верховний суд (постанова №128/1761/15 від 15.11.2018 року).

Зазначаючи про те, що відповідач відчужив об`єкт спільного майна подружжя без її згоди, позивач обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.

На підтвердження вартості спірного автомобіля ОСОБА_1 надала Висновок №69/15 судової автотоварознавчої експертизи, складений 09.03.2016 року, відповідно до якого середня ринкова автомобіля марки «SKODA Octavia Elegance», 2002 року випуску станом 29.04.2014 року складала 120 468,48 грн. ( а.с.70-75).

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , відповідач зазначав, що зняття з обліку автомобіля марки «SKODA Octavia Elegance», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , було здійснено під час перебування позивача та відповідача у шлюбі, а тому згоди позивача, яка на той час була з ним у шлюбі не вимагалась.

Проте з таким твердженням відповідача погодитись неможна, оскільки Верховний Суд України у п. 19 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначив, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках

презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з

розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя

вже не діє.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд апеляційної інстанції уважає, що відповідач не довів, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою позивача, як не довів і те, що позивач отримала половину вартості від його реалізації.

У даному випадку належними та допустимими доказами підтвердження зазначених відповідачем обставин повинні бути письмові докази - надання позивачем згоди на відчуження автомобіля та отримання половини коштів від його реалізації.

Матеріали справи письмової згоди позивача на відчуження автомобіля та отримання половини коштів від його реалізації не містять, а сам факт продажу автомобіля відповідачем 08.12.2015 року, тобто після розірвання шлюбу сторін (01.12.2014 року) свідчить про те, що кошти отримані від його продажу не могли бути використані в інтересах сім`ї.

Посилання відповідача про те, що позивач не довела того, що ним відчужено автомобіль, оскільки нею не надано відповідного договору купівлі-продажу автомобіля, на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються листом Територіальногосервісногоцентру№3242 Регіонального сервісного центру в Київській області № 171 від 11.02.2020 року.

Також відповідач зазначає, що позивач вже зверталась до відповідача з вимогою про стягнення грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля і вже є рішення суду про відмову у задоволенні такої вимоги, посилаючись при цьому на рішення Апеляційного суду Київської області від 28.02.2017 року.

Проте зазначене на увагу не заслуговує, оскільки в березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя відповідно до норм сімейного права, за яким і ухвалено рішення Апеляційним судом Київської області 28.02.2017 року.

Як убачається з даних позовних вимог ОСОБА_1 , то вона звернулась до ОСОБА_2 з позовом про стягнення компенсації вартості частки у спільній частковій власності відповідно до норм цивільного права у порядку, зазначеному в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 21.12.2007 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до частин 4-5 статті 71 СК України обов`язкова згода одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду вимагається лише в разі, якщо неподільне майно бажає залишити за собою позивач, а відповідачу просить присудити грошову компенсацію.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто і за ст. 365 ЦК України попереднє внесення позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду вимагається лише в разі, якщо неподільне майно бажає залишити за собою позивач, а відповідачу просить присудити грошову компенсацію.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Зазначаючи про те, що відсутня обов`язкова згода відповідача на отримання грошової компенсації та попередньо внесена ним відповідна грошова сума на депозитний рахунок, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вказані норми закону застосовуються при поділі нерухомого майна.

У даному випадку предметом розгляду є рухоме майно, позивач згодна на отримання компенсації, а тому в даному випадку внесення на депозитний рахунок суду коштів законом не вимагається, оскільки саме позивач згодна на грошову компенсацію

Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув, унаслідок чого неправильно вирішив справу.

Отже судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач порушив майнові права позивача на належну їй частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль ще при розгляді справи про поділ майна, відчуживши це майно без згоди останньої та використав кошти на власні потреби, унаслідок чого є порушеними права ОСОБА_1 і як співвласника часткової власності, а тому права ОСОБА_1 підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля.

При визначенні суми, яка підлягає компенсації - стягненню з відповідача на користь позивача, суд апеляційної інстанції виходить з Висновку №69/15 судової автотоварознавчої експертизи, складеного 09.03.2016 року, згідно з яким вартість спірного автомобіля на момент його зняття відповідачем з реєстрації складала 120 468,48 грн. грн., відповідно Ѕ частина складає 60 234,24 грн..

Вартість спірного автомобіля за вказаним висновком, відповідач не спростував жодним належним доказом, іншої вартості не довів.

При цьому, посилання суду першої інстанції на те, що позивач не оспорила договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 08.12.2015 року, що і стало відмовою у задоволенні позову є помилковими. Той факт, що позивач не оспорила договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 08.12.2015 року в даному випадку не має ніякого правового значення, оскільки фактично на даний час позивач є співвласником Ѕ частини автомобіля марки «SKODA Octavia Elegance», 2002 року випуску.

Та обставина, що ОСОБА_1 у позові послалась на ст. ст. 22, 1166 ЦК України, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки як роз`яснив Верховний Суд України у Постанові Пленуму за № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України ( у редакції ЦПК 2017 року вказана стаття є статтею 264), саме під час ухвалення рішення суд вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та, з урахуванням конкретних обставин справи ( відчуження рухомого майна, яке було спільним сумісним майном подружжя, відповідачем без згоди позивача, і на яке за рішенням суду, вже після його відчуження іншій особі, визнано право спільної часткової власності на Ѕ за позивачем), враховуючи встановлену законодавством норму Закону про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, суд приходить до висновку щодо необхідності обрання у даному випадку ефективного способу захисту порушеного права позивача шляхом припинення її права власності на Ѕ частку спірного автомобіля, стягнувши її вартість з відповідача.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду з постановленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , розподіливши судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнувши з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, що складають сплачений позивачем судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 1968,68 грн.(з урахуванням комісії).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02 червня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації Ѕ вартості автомобіля задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину автомобіля марки «SKODA Octavia Elegance», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60 234,24 грн. компенсації Ѕ вартості автомобіля та судові витрати в розмірі 1968,68 грн., а всього 62 202 грн. 92 коп..

Стягувач: ОСОБА_1 - місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Боржник: ОСОБА_2 - місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомий.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук