Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 554/4293/19

провадження № 61-6381св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду

м. Полтави від 28 листопада 2019 року у складі судді Савченко Л. І. та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2020 року

у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року задоволено її позовні вимоги та

в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02 серпня 2013 року стягнуто із ОСОБА_2 на її користь заборгованість у сумі

290 486,27 грн, судові витрати у сумі 2 904,86 грн та витрати на правову допомогу у сумі 4 000,00 грн. Окрім того, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2015 року задоволено її позовні вимоги та стягнуто із ОСОБА_2 на її користь заборгованість у сумі 93 152 грн за договором позики.

Зазначає, що згідно з пунктом 4.6 договору позики від 02 серпня 2013 року, за несвоєчасне повернення боргу кожен день нараховується пеня у розмірі 0,1 % від загальної суми боргу. Відповідно до пункту 6.1 вказаного договору позики він набуває чинності з моменту надання позики позичальнику

і є дійсним до моменту повного його виконання. Відповідач не сплачує заборгованість за договором позики за рішеннями судів.

Вказувала, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 вказаного рішення суду у нього за період з 21 листопада 2017 року до 17 травня

2019 року утворилася заборгованість у сумі 244 480,32 грн.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь 244 4870 грн на погашення боргу за договором позики

від 02 серпня 2013 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02 серпня 2013 року, яка складається із пені за період з 18 травня 2018 року по 17 травня 2019 року у розмірі 60 863,73 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав, не повернув заборгованість за договором позики у розмірі 219 822,87 грн, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 27 серпня 2014 року становило

15 825 доларів США), а тому, враховуючи вимоги пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України та заяву відповідача про застосування позовної давності, суд першої інстанції вважав, що відповідач зобов`язаний сплатити пеню у передбаченому договором розмірі за період з 18 травня 2018 року до 17 травня 2019 року у сумі 138 536,31 грн. При цьому суд першої інстанції застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив розмір пені до 60 863,73 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2019 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги

ОСОБА_1 не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки остання, звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, припинила дію договірного зобов`язання, у зв`язку з цим у позивача відсутнє право на стягнення пені, передбаченої договором позики від 02 серпня 2013 року, проте, ОСОБА_1 не позбавлена можливості вирішення питання про застосування до цих правовідносин положень статті 625 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права та ні в оскаржуваній постанові, ні в ухвалах не відобразив результати розгляду її заяв про відвід суддів Кузнєцової О. Ю. та Гальонкіна С. А. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно порахував суму боргу та не врахував того, що обчислення пені вона здійснювала відповідно до пункту 4.6 договору позики, де визначено, що пеня нараховується на загальну суму боргу, що становить 290 349,10 грн, яка стягнута судовими рішеннями з ОСОБА_2 .

Вважає, що суд першої інстанції, застосовуючи норми частини третьої

статті 551 ЦК України та зменшуючи розмір неустойки до розміру суми основного боргового зобов`язання, не врахував того, що матеріали справи не містять обставин, за яких можливе зменшення неустойки, крім порівняння розміру заявленої до стягнення позивачем неустойки та суми самого боргового зобов`язання. Суд не надав оцінки ні значному часу прострочення, ні відсутності з боку відповідача будь-яких дій щодо погашення боргу.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року

у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), від 16 жовтня

2019 року у справі № 303/2408/16-ц (провадження № 14-361цс19),

від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження

№ 14-495цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 202/6285/15-ц (провадження

№ 61-996св18), від 01 серпня 2018 року у справі № 758/10503/13-ц (провадження № 61-6972св18), від 12 червня 2019 року у справі

№ 757/46015/15-ц (провадження № 61-3756св19), від 04 липня 2018 року

у справі № 607/7363/15-ц (провадження № 61-19593св18).

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з пунктом 1.1 якого позикодавець зобов`язується передати позичальнику грошові кошти у сумі 10 000,00 дол. США, а останній зобов`язується прийняти позику та повернути позикодавцеві борг

у визначений договором строк (а.с. 7).

Відповідно до пункту 1.2 договору позики позичальник одночасно із поверненням боргу згідно із статтею 1048 ЦК Україниза користування позикою зобов`язується сплатити позикодавцю відсотки у розмірі 60 % річних, що становить 6 000,00 дол. США.

Строк позики становить 6 місяців з моменту фактичної передачі грошових коштів, указаних у пункті 2.1, остаточною датою повернення позики

є 01 січня 2014 року, що встановлено пунктами 3,1, 3.2 договору.

Згідно з пунктом 4.4 договору позики з настанням дати, вказаної

в пункті 3.2 цього договору, позичальник зобов`язується протягом цього

ж дня повернути суму позики.

За несвоєчасне повернення боргу, за кожну добу нараховується пеня

у розмірі 0,1 % від загальної суми боргу, що встановлено пунктом 4.6 договору.

Відповідно до пункту 6.1 договору цей договір набуває чинності з моменту надання позики позичальнику (що підтверджується відповідною розпискою від позичальника) і є дійсним до моменту його повного виконання (а.с. 7).

ОСОБА_2 своїх зобов`язань за вказаним договором позики належним чином не виконував.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)

у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 своїх зобов`язань за вказаним договором позики належним чином не виконував.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада

2014 року (справа № 554/122/14-ц) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 290 486,27 грн на рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02 серпня 2013 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У стягненні моральної шкоди ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним відмовлено (а.с. 28).

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 93 152,04 грн та судовий збір в розмірі

537,00 грн (а.с. 32-34).

Стягнута заборгованість у сумі 93 152,04 грн є пенею.

Згідно із відповіддю Шевченківського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 16 січня 2019 року за вих. № 2884 станом на 15 січня 2019 року на виконанні у відділі перебувають такі виконавчі провадження:

- ВП № 46366690 по виконанню виконавчого листа від 21 січня 2015 року

№ 2/554/110/2014, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості на суму 290 485,27 грн. Залишок боргу складає 219 822,87 грн, виконавчого збору

21 982,28 грн, витрат - 69 грн, а всього 241 874,20 грн;

- ВП № 48788640 по виконанню виконавчого листа від 18 вересня 2015 року № 2/554/1137/2015, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості на суму 93 689,40 грн. Залишок боргу складає 70 526,23 грн, виконавчого збору

7 052,62 грн, витрат - 69 грн, всього 77 647,85 грн;

- ВП № 54221687 по виконанню виконавчого листа від 13 червня 2017 року № 554/14897/15, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості на суму 578,76 грн, виконавчого збору 57,87 грн, витрат 150,00 грн, всього 786,63 грн. (а.с. 31)

Відповідно до листа Шевченківського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 10 липня 2019 року за вих. № 47144 на виконанні у відділі перебуває ЗВП № 46564114 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . За ВП № 46366690 та ВП № 48788640 звернення стягнення на дохід боржника не здійснювалося, оскільки виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. За ВП № 46366298 з пенсії боржника стягнуто 5 500,27 грн. Державним виконавцем 15 січня 2019 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. За ВП № 54221687

з пенсії боржника стягнуто 786,63 грн та винесено постанову про закриття виконавчого провадження від 27 березня 2019 року (а.с. 37).

Наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Така правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України

від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 здійснила захист своїх цивільних прав шляхом звернення до суду з позовом про стягнення

з ОСОБА_2 суми заборгованості за договором позики, чим припинила дію договірного зобов`язання, дійшов правильного висновку про те, що

у позивача відсутнє право на стягнення пені, передбаченої договором позики від 02 серпня 2013 року, проте позивач не позбавлена можливості вирішення питання про застосування до даних правовідносин положень статті 625 ЦК України.

Посилання в касаційній скарзі на те, що судами не враховано висновки

у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, (провадження № 14-10цс18), від 30 травня 2018 року у справі

№ 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), від 16 жовтня 2019 року

у справі № 303/2408/16-ц (провадження № 14-361цс19),

від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження

№ 14-495цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 202/6285/15-ц (провадження

№ 61-996св18), від 01 серпня 2018 року у справі № 758/10503/13-ц (провадження № 61-6972св18), від 12 червня 2019 року у справі

№ 757/46015/15-ц (провадження № 61-3756св19), від 04 липня 2018 року

у справі № 607/7363/15-ц (провадження № 61-19593св18), є безпідставними, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права та ні в оскаржуваній постанові, ні в ухвалах не відобразив результати розгляду її заяв про відвід суддів: Кузнєцової О. Ю. та Гальонкіна С. А., не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У матеріалах справи містяться заяви про самовідвід судді Гальонкіна С. А. та судді Кузнєцової О. Ю. від 02 березня 2020 року (а.с. 204, 205).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02 березня 2020 року заяви про самовідвід судді Гальонкіна С. А. та судді Кузнєцової О. Ю. задоволено (а.с. 209-210).

Відповідно до розпорядження про здійснення повторного автоматизованого розподілу справи, на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду

від 02 березня 2020 рокупро задоволення заяв про самовідвід суддів: Кузнєцова О. Ю. та Гальонкіна С. А., здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями та призначено нових суддів: Кривчун Т. О. та Чумак О. В.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судового рішення апеляційного суду не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо клопотання про постановлення окремої ухвали

У липні 2020 року ОСОБА_1 порушила клопотання про постановлення окремої ухвали стосовно судді Октябрського районного суду м. Полтави Савченко Л. І. щодо невиконання ухвали Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду від 07 травня 2020 року про відкриття провадження та витребування справи, чим порушено її право на доступ до правосуддя.

Статтею 420 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції

у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК Українисуд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Верховний Суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки недоліки, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не були предметом судового розгляду у цій справі.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк