Справа № 352/1055/17
Провадження № 22-ц/4808/112/20
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , представника відповідача Загвіздянської сільської ради Керкуш О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права на приватизацію земельної ділянки без підписів суміжних землекористувачів, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене у складі судді Хоминець М.М. 23 жовтня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

22.06.2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Підліської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права на приватизацію земельної ділянки без підписів суміжних землекористувачів.

Позов мотивував тим, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,09 га, наданій йому в користування відповідно до наказу Івано-Франківської птахофабрики «Авангард» №72 від 01.06.1990 року із внесенням відповідних змін у земельно-шнурову книгу господарства. Згідно записів у погосподарській книзі Підліської сільської ради в його користуванні знаходиться земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 площею 0,09 га, за яку він з 1990 року щорічно сплачував податок. Рішенням Підліської сільської ради народних депутатів від 02.12.1993 року вищевказану земельну ділянку передано йому у приватну власність. З того часу ні межа, ні площа земельної ділянки не змінювались. Рішенням Підліської сільської ради від 24.12.2002 року йому надано дозвіл на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 площею 0,09 га, а рішенням від 03.07.2014 року «Про внесення доповнення до рішень сільської ради 1993 року, затвердження списків громадян та розмірів їхніх земельних ділянок» йому передано у власність земельну ділянку площею 0,09 га в урочищі «Мочіри» для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд та надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). На його замовлення ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). При проведенні геодезичних робіт по відновленню меж земельної ділянки представник суміжного землекористувача ОСОБА_4 ОСОБА_1 відмовився від підпису акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 08.02.2017 року, а інші суміжні землекористувачі не з`явились для погодження меж, хоча були належним чином повідомлені. У зв`язку з наведеним він 23.02.2017 року звернувся до Підліської сільської ради з проханням передати вирішення питання погодження меж земельної ділянки на розгляд узгоджувальної комісії сільської ради. Однак, 29.03.2017 року сільська рада відмовила йому у розгляді клопотання, зіславшись на неіснуючі, на його думку, неточності у технічній документації. Внаслідок незаконної відмови сільської ради він не може завершити процедуру приватизації наданої йому у власність земельної ділянки, оскільки неможливо сформувати земельну ділянку та внести відомості до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка не відповідає вимогам законодавства, бо не містить підписів суміжних землекористувачів.

Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 21.06.2018 року до участі у справі залучено правонаступника первісного відповідача - Підліської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, яким є Загвіздянська сільська рада об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області, а ухвалою від 17.09.2018 року до участі у справі залучено правонаступника померлого відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_5 .

Рішенням Тисменицького районного суду від 23 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,09 га по АДРЕСА_1 без підписів суміжних землекористувачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Стягнуто із Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області та ОСОБА_4 судовий збір у дохід державного бюджету (стягувач - Державна судова адміністрація України) в розмірі 768,40 грн., а саме по 384,20 грн. з кожного відповідача.

Рішення суду мотивоване тим, що рішеннями Тисменицького районного суду від 18.12.1990 року та 26.05.2016 року підтверджено обставини щодо законності користування позивачем земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 площею 0,09 га, яка складається з двох ділянок площею 0,0524 га та 0,0318 га, частина земельної ділянки площею 0,0148 га, яку відповідач ОСОБА_4 вважає заїздом до свого господарства, у позивача, як законного землекористувача, у встановленому законом порядку не вилучалась, а тому позов ОСОБА_2 про визнання за ним права на приватизацію земельної ділянки без підписів суміжних землекористувачів є обґрунтованим.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам того, що до належного йому домоволодіння АДРЕСА_2 , яке він успадкував після смерті матері ОСОБА_9 , ще з 1990 року існує заїзд повз домоволодіння позивача.

Так, судом не взято до уваги, що листом №41 від 04.04.1990 року у відповідь на звернення його матері Районна архітектура рекомендувала виконкому Загвіздянської сільської ради та дирекції птахофабрики «Авангард» зробити спільний заїзд шириною 3,5 м до присадиби ОСОБА_9 та прийняти відповідні рішення, так як даний заїзд вказаний в Генеральному плані забудови села.

Також, посилаючись на рішення Тисменицького районного суду від 18.12.1990 року, яким ОСОБА_9 зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні подвір`ям домоволодіння, що в с. Підлісся, зобов`язавши її знести металеву огорожу, суд не взяв до уваги, що вказане рішення було оскаржене до Івано-Франківського обласного суду, який в листі від 12.09.1991 року вказав «…ви ж самовільно відгородили частину подвір`я встановивши металеву огорожу чим унеможливили користування спільним заїздом». Тобто рішенням Івано-Франківського обласного суду було встановлено, що до подвір`я ОСОБА_9 та ОСОБА_2 існує спільний заїзд.

Застосовуючи положення ст. 22 ЗК УРСР 1970 року, суд вважав, що оскільки відповідно до наказу Івано-Франківської птахофабрики «Авангард» позивачу закріплено земельну ділянку із внесенням відповідних змін у земельно-шнурову книгу господарства, то належно відведено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку. Проте, в матеріалах справи відсутній план відводу земельної ділянки, відсутні акт та схема виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель, які б відображали встановлені межі, що розділяють суміжні ділянки учасників спору.

Також суд не дав оцінки наявному у матеріалах справи Генеральному плану с. Підлісся, з якого чітко вбачається наявність дороги до домоволодіння АДРЕСА_2 .

Наявність такого заїзду в Генеральному плані села, який існував і до 1990 року, є підставою для застосування судом ст. 39 та ч.ч. 1, 4 ст. 83 ЗК України. Однак, суд не застосував до спірних правовідносин норми, які підлягали обов`язковому застосуванню.

Апелянт вважає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що рішенням Підліської сільської ради від 03.07.2014 року позивачу надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0,09 га, а також що рішенням Тисменицького районного суду від 25.05.2016 року встановлені обставини, які є обов`язковими при вирішенні даного спору. Вказує, що згідно цих рішень позивачу дійсно надано право на приватизацію земельної ділянки площею 0,09 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно погосподарських книг за позивачем числиться саме така площа земельної ділянки. Однак, в дійсності точна площа земельної ділянки не відома, оскільки точних обмірів ніхто не проводив. Більше того, з технічної документації вбачається, що позивач приватизовує не одну земельну ділянку площею 0,09 га, а дві, площа яких навіть в сумі менша за 0,09 га. При цьому, та земельна ділянка, яку позивач хоче приватизувати разом із громадським заїздом становить 0,0524 га, а без заїзду 0,0376 га.

На думку апелянта, суд не врахував, що 0,09 га, які записані в погосподарських книгах, становлять суму двох земельних ділянок, одна з яких знаходиться по АДРЕСА_1 , а інша в урочищі «Мочір». Тому наявність рішення про приватизацію ОСОБА_2 двох земельних ділянок площею 0,09 га апелянтом не оспорюється, проте апелянт вважає, що позивачу належить більшою площею земельна ділянка в урочищі «Мочір», а не та, що по АДРЕСА_1 . На дану обставину звертав увагу також і представник ОСОБА_10 , однак вона залишена судом поза увагою.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила. Зазначила, що такі доводи спростовуються рішеннями Тисменицького районного суду від 18.12.1990 року та 26.05.2016 року, а також ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.07.2016 року, якими встановлено факт законності користування ОСОБА_2 спірною частиною земельної ділянки площею 0,0148 га і які мають преюдиційне значення для вирішення даної справи, а надані відповідачем в якості доказів лист-відповідь районного архітектора №41 від 04.04.1990 року та лист Івано-Франківського обласного суду від 12.09.1991 року є недостовірними та недопустимими доказами в розумінні ст.ст. 78, 79 ЦПК України, оскільки не відображають дійсних обставин.

Вказала, що в ході розроблення технічної документації представник Підліської сільської ради землевпорядник ОСОБА_11 погодила межі земельної ділянки та підписала акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 08.05.2017 року, однак представник суміжного землекористувача ОСОБА_4 ОСОБА_1 відмовився від підписання акту, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не з`явилися для погодження меж. У зв`язку з цим ОСОБА_2 звернувся до Підліської сільської ради з проханням передати питання погодження меж земельної ділянки на розгляд узгоджувальної комісії. Проте, незважаючи на вищевказані рішення судів, сільська рада безпідставно відмовила йому в задоволенні клопотання, посилаючись на неіснуючі неточності в технічній документації, внаслідок чого позивач не має можливості завершити приватизацію наданої йому у приватну власність земельної ділянки. Тому рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим.

Крім того, представник позивача зауважила, що до будинку апелянта існує заїзд з вул. Підгірної, що підтверджується викопіровкою з Генерального плану забудови с. Підлісся.

Просила апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач та його представник доводи апеляційної скарги заперечили з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача Загвіздянської сільської ради ОТГ вважала доводи апеляційної скарги обґрунтованими. Не заперечила проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі рішення Тисменицького районного народного суду від 11.04.1990 року (т. 1 а.с. 6-7).

Право власності позивача на вказане нерухоме майно зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 04.04.1994 року, що підтверджується реєстровим написом на правовстановлюючому документі та довідкою ОБТІ від 24.10.2013 року №04517 (т. 1 а.с. 7 зв., а.с. 229).

На час переходу до ОСОБА_2 права власності на вищевказаний будинок, даний будинок мав нумерацію 106. Однак, в послідуючому в результаті зміни нумерації будинків йому присвоєно №104.

Належний позивачу житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,09 га, яка закріплена за ним (відведена йому в користування) відповідно до наказу Івано-Франківської птахофабрики «Авангард» №72 від 01.06.1990 року із внесенням відповідних змін у земельно-шнурову книгу господарства (т. 1 а.с. 218).

Рішенням Тисменицького районного народного суду від 18.12.1990 року, що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 та зобов`язано суміжного землекористувача ОСОБА_9 , спадкоємцем якої є відповідач ОСОБА_4 , не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні подвір`ям його домоволодіння, що знаходиться в с. Підлісся, та зобов`язано знести металеву огорожу (т. 1 а.с. 11, 225). Згідно позовної заяви ОСОБА_2 сусідка ОСОБА_9 самовільно відгородила як індивідуальний проїзд частину його подвір`я розміром 3,5 м х 42 м, що складає 147 кв.м площі присадиби (т. 1 а.с. 226).

02.12.1993 року Підліська сільська рада народних депутатів прийняла рішення «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», яким присадибна земельна ділянка, яка знаходилась у користуванні позивача передана йому (згідно доданого до рішення списку громадян) у приватну власність. Пунктом 4 вказаного рішення підтверджена обставина щодо погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами (т. 1 а.с. 33).

Рішенням Підліської сільської ради від 24.12.2002 року позивачу надано дозвіл на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 площею 0,09 га (т. 1 а.с. 34).

Відповідно до рішення Підліської сільської ради від 03.07.2014 року «Про внесення доповнення до рішень сільської ради 1993 року, затвердження списків громадян та розмірів їхніх земельних ділянок» позивачу передано у власність земельну ділянку площею 0,09 га в урочищі «Мочіри» для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж вказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості) (т. 1 а.с. 35).

Відповідно до записів у погосподарській книзі Підліської сільської ради у користуванні позивача знаходиться земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 площею 0,09 га, за яку він з 1990 року щорічно сплачує податок. Вказана обставина встановлена рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26.05.2016 року у цивільній справі №352/554/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Підліської сільської ради про визнання незаконним рішення сільської ради від 24.04.2015 року «Про затвердження акту комісії» (т. 1 а.с. 123-124), яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.07.2016 року (т. 1 а.с. 125-126).

Даними рішеннями судів встановлено незаконність рішення Підліської сільської ради від 24.04.2015 року «Про затвердження акту комісії», яким ОСОБА_2 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0376 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , а земельну ділянку площею 0,0148 га залишено для спільного проїзду, оскільки оскаржуване рішення суперечить вимогам ч. 5 ст. 116 ЗК України, відповідно до якої земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом, та ст. 141 ЗК України, яка визначає вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою.

Також встановлено, що спірна частина земельної ділянки площею 0,0148 га у позивача, як законного землекористувача, у встановленому законом порядку не вилучалась, а відтак рішення сільської ради від 24.04.2015 року, яке фактично позбавляє позивача частини земельної ділянки, є незаконним, воно суперечить чинному рішенню сільської ради від 03.07.2014 року, яким позивачу надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки площею 0,09 га.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вищевказаними судовими рішеннями за 1990 рік та 2016 рік підтверджені обставини щодо законності користування позивачем земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 площею 0,09 га, яка складається з двох ділянок площею 0,0524 га та 0,0318 га.

Врахувавши наведене та положення ст. 152 ЗК України, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_2 та визнав за ним право на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,09 га по АДРЕСА_1 без підписів суміжних землекористувачів.

Доводи апелянта правильності судового рішення не спростовують. Зокрема, твердження апелянта, що до належного йому домоволодіння АДРЕСА_2 , яке він успадкував після смерті матері ОСОБА_9 , ще з 1990 року існує заїзд повз домоволодіння позивача спростовується встановленими обставинами в рішенні Тисменицького районного народного суду від 18.12.1990 року, що набрало законної сили (т. 1 а.с. 11, 225).

Посилання апелянта, що судом не взято до уваги лист №41 від 04.04.1990 року про те, що у відповідь на звернення його матері Районна архітектура рекомендувала виконкому Загвіздянської сільської ради та дирекції птахофабрики «Авангард» зробити спільний заїзд шириною 3,5 м до присадиби ОСОБА_9 та прийняти відповідні рішення, так як даний заїзд вказаний в Генеральному плані забудови села, не береться судом до уваги, оскільки такий лист був надісланий його матері ще до вирішення спору судом в 1990 році і в листі рекомендувалось зробити спільний заїзд, а не стверджувалось про наявність такого заїзду.

Не приймаються до уваги доводи апелянта, що рішенням Івано-Франківського обласного суду було встановлено, що до подвір`я ОСОБА_9 та ОСОБА_2 існує спільний заїзд, з посиланням на лист від 12.09.1991 року, в якому обласний суд вказав «…ви ж самовільно відгородили частину подвір`я встановивши металеву огорожу чим унеможливили користування спільним заїздом», оскільки лист не є судовим рішенням.

Твердження апелянта, що в матеріалах справи відсутні докази, які б відображали встановлені межі, що розділяють суміжні ділянки учасників спору, були предметом дослідження суду першої інстанції і суд спростував їх рішенням Підліської сільської ради від 02.12.1993 року, у п. 4 якого зазначено, що межі земельної ділянки погоджені з усіма суміжними землекористувачами.

Посилання апелянта на те, що суд не дав оцінки наявному у матеріалах справи Генеральному плану с. Підлісся, з якого чітко вбачається наявність дороги до домоволодіння АДРЕСА_2 , не беруться до уваги, оскільки як ствердила в судовому засіданні представник відповідача Загвіздянської сільської ради ОТГ, Генплан забудови с. Підлісся, викопіровка якого є на а.с. 133 в т. 1, затверджений в 2016 році. Матеріали справи не містять генплану села чи картографічних матеріалів, чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Доводи апелянта, що помилковим є посилання суду першої інстанції на те, що рішенням Підліської сільської ради від 03.07.2014 року позивачу надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0,09 га, а також що рішенням Тисменицького районного суду від 25.05.2016 року встановлені обставини, які є обов`язковими при вирішенні даного спору, зводиться до переоцінки доказів та є особистим трактуванням змісту вказаних документів.

Посилання апелянта на те, що позивачем приватизовуються дві земельні ділянки, площа яких в сумі менша за 0,09 га, що суперечить рішенню сільської ради про надання позивачу права на приватизацію земельної ділянки площею 0,09 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд, та даним погосподарських книг, відповідно до яких за ним обліковується земельна ділянка площею 0,09 га, не заслуговують на увагу, оскільки похибка в розмірі площ могла виникнути при обмірах земельних ділянок. А щодо приватизації саме двох земельних ділянок, то такі приватизовуються позивачем відповідно до рішень Підліської сільської ради від 24.12.2002 року та від 03.07.2014 року.

Твердження апелянта про наявність рішення про приватизацію ОСОБА_2 двох земельних ділянок площею 0,09 га, у зв`язку з чим ймовірним є, що позивачу належить більшою площею земельна ділянка в урочищі «Мочір», а не та, що по АДРЕСА_1 , базуються на його припущенні, що не узгоджується з положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 23 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року