Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 2-4889/11

провадження № 61-13760св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.

учасники справи:

позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 26 серпня

2020 року у складі судді Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2011 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог банк зазначав, що 31 січня 2008 між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 1 200,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитними коштами 19,20 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки.

Посилаючись на порушення позичальником умов договору щодо повернення кредиту, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 21 квітня 2011 року складала 2 519,05 доларів США, що еквівалентно 20 051,62 грн.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області

від 27 вересня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2008 року у розмірі 2 519,05 доларів США, що станом на 21 квітня 2011 року еквівалентно 20 051,62 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту неналежного виконання позичальником умов кредитного договору та наявності заборгованості у зазначеному розмірі, що відповідно до статей 526, 527, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України є підставою для її стягнення на користь банку.

04 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області

від 27 вересня 2011 року.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня

2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 вересня 2011 року відмовлено, роз`яснено заявнику право на оскарження судового рішення в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

10 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 вересня 2011 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без руху, встановлено строк для сплати судового збору за подання апеляційної скарги, вимоги якої заявник виконав 04 травня 2020 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17 червня 2020 року копії матеріалів, зазначені як матеріали справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, направлено до Рівненського міського суду Рівненської області для відновлення втраченого судового провадження.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не вжив усіх необхідних заходів щодо відновлення провадження у справі, яке було знищене за закінченням терміну зберігання, що позбавляє суд апеляційної інстанції можливості розглянути апеляційну скаргу відповідача.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2020 року відмовлено у відновленні втраченого провадження у зазначеній справі.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 вересня 2011 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач, який був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, про що зазначено в оскаржуваному заочному рішенні, подав апеляційну скаргу 10 квітня 2020 року, тобто через 9 років після його ухвалення, що відповідно до частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У вересні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати ухвалу Рівненського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції дійшов необгрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою з підстав, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, оскільки ним не враховано положень частини четвертої статті 287 ЦПК України, за змістом якої строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, а не з дати ухвалення судом заочного рішення, як про це помилково зазначено апеляційним судом в оскаржуваній ухвалі.

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк», у якому заявник просив касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року залишити без змін, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача, поданою після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, за відсутності виключних випадків, визначених пунктами 1 і 2 частини другої статті 358 ЦПК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до підпункту 13 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ЦПК України встановлює для відповідача особливий порядок оскарження заочного рішення - шляхом подання до суду, що його ухвалив, заяви про перегляд цього рішення (стаття 284 ЦПК України), а також загальний порядок - апеляційне оскарження (частина четверта статті 287 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Порядок оскарження рішення суду у справі, що переглядається, визначений відповідно до підпункту 13 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, є винятком із загального правила та застосовується лише до судових рішень, ухвалених за правилами ЦПК України 2004 року. Роз`яснюючи право на апеляційне оскарження заочного рішення від 27 вересня 2011 року, суд першої інстанції в ухвалі від 24 березня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного судового рішення визначив, що воно підлягає оскарженню протягом 30 днів з дня постановлення цієї ухвали. Дотримуючись порядку дій щодо оскарження заочного рішення суду першої інстанції, 10 квітня 2020 року заявник звернувся до апеляційного суду.

Зі змісту заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області

від 27 вересня 2011 року вбачається, що в судове засідання відповідач не з`явився. Доказів, які підтверджують отримання ним копії судового рішення, у матеріалах справи відсутні.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд посилався на те, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України у зв`язку з поданням касаційної скарги через 9 років після ухвалення оскаржуваного рішення. При цьому, суд не врахував, що строк на апеляційне оскарження заочного рішення відповідачем обчислюється не з моменту ухвалення заочного рішення чи отримання його копії, а з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України), у зв`язку з чим дійшов необгрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження з наведених підстав. Натомість поза увагою суду залишилася ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2020 року про відмову у відновленні втраченого провадження у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи наведене, оскаржувана ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження не може вважатись законною та обгрунтованою, а тому підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко