Справа № 595/970/20
Провадження 2/595/337/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2020

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю представника позивача-відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача-позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бучач справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинкомта за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві особистої власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджено відповідним штемпелем у договорі довічного утримання, який був укладений 06.12.2005 року нею з ОСОБА_5 .Вказаний договір не укладався нею в інтересах сім`ї, відповідно до ст.61 Сімейного кодексу України, а тому не створював жодних обов`язків для відповідача - її колишнього чоловіка, підтвердженням чому є відсутність його обов`язкової згоди на укладення даного договору, згідно положень ст. 65 цього Кодексу. У цьому будинку, крім неї, зареєстровані відповідач ОСОБА_4 та їхні діти. З жовтня 2018 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню даного житлового приміщення.Тому, просить суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 .

24 липня 2020 року відповідач ОСОБА_4 надав до суду відзив, відповідно до якого вважає, що позов про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком не може бути задоволений, оскільки ОСОБА_3 намагалася в судовому порядку позбавити його права користування житлом шляхом виселення з будинку, проте рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 03.03.2020 року їй в позові відмовлено, у зв`язку із тим, що жодних доказів, які б підтверджували той факт, що житловий будинок є виключно особистою власністю позивача, суду не було надано. Рішення набрало законної сили 03.04.2020 року.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17 січня 1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. 06.12.2005 року приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І. посвідчено договір довічного утримання, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .За умовами договору ОСОБА_3 отримала у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Разом з сторонами по справі в будинку АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день смерті ОСОБА_5 та на день укладення договору довічного утримання у житловому будинку проживали та були зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та їх діти - дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 . Також сторони за час спільного проживання в одному будинку користувалися будинком, утримували його та обслуговували його, дбали про будинок, проводили ремонтні роботи, обробляли землю, за спільні кошти сплачували комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільно та за власний рахунок поховали останнього, а також справили поминальні обіди. За час спільного проживання ОСОБА_4 працював водієм у ТОВ «Нечипорук транспорт Сервіс» та «Транссервіс № 1», відповідач працювала медичною сестрою в Бучацькій районній поліклініці. Зароблені кошти вносилися до сімейного бюджету, як спільне майно подружжя ОСОБА_8 . За кошти сторони купували продукти харчування, одяг, ліки та інші речі як для себе так і для дітей, а також за ці кошти відповідач, як сторона договору довічного утримання, і ОСОБА_4 , як чоловік останньої, матеріально забезпечували ОСОБА_5 , а саме купували останньому продукти харчування, з них готували йому їжу, при необхідності купували ліки, таким чином дбали про нього і про його здоров`я.Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який ОСОБА_3 набула у власність у період шлюбу з ОСОБА_4 , на підставі договору довічного утримання, є їх спільною сумісною власністю подружжя.Метою укладення договору довічного утримання між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були не лише особисті інтереси ОСОБА_3 , а й інтереси, на день укладення договору довічного утримання, подружжя, а на даний час, колишнього подружжя сторін. Тому ОСОБА_4 , просить суд визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та поділити між ним та ОСОБА_3 спірний житловий будинок, визнавши, за кожним, право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку.

28 липня 2020 року ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

В судовому засіданні представник позивача по первісному позову та представник відповідача по зустрічному позову ОСОБА_3 ОСОБА_1 первісний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечив, посилаючись на те, що твердження відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_4 стосовно придбання спірного житлового будинку в період шлюбу та належності будинку сторонам на праві спільної сумісної власності не відповідають дійсності, оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 на праві особистої власності належить ОСОБА_3 . У задоволені зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідач по первісному позову та представник позивача по зустрічному позову ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні первісний позов заперечив, просив відмовити у його задоволені. Зустрічний позов підтримав з підстав, викладених в позові та відзиві на первісний позов.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК УРСР).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що сторони з 17.01.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05.12.2013 рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області розірвано.

У шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В період шлюбу 06.12.2006 року ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Тернопільської області Іванів Л.І., відповідно до якого ОСОБА_5 у зв`язку з необхідністю утриманням, що викликано станом здоров`я, передав у власність ОСОБА_3 належний йому на праві власності житловий будинок за номером АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язувалася забезпечити ОСОБА_5 утриманням та доглядом довічно, зокрема щомісячно надавати матеріальне забезпечення з утримання (догляду) ОСОБА_5 , яке оцінювалося сторонами в 200 гривень; забезпечити відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного користування у вищевказаному житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, забезпечити триразовим харчуванням (сніданок, обід, вечеря); забезпечити належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарських рецептів; надати побутові послуги (прання білизни - один раз на 14 днів, ремонт побутової техніки, відеотехніки).

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору в інтересах сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України.

За такого, договір довічного утримання є відплатним договором, доказів того, що це майно придбалося не з використанням коштів сімейного бюджету чи справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними (Правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 24.05.2017р. у цивільній справі № 6-843цс17) позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом суду не надала.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 03.03.2020 року, яке набрало законної сили, відмовлено в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення. Судом було встановлено, що спірне житло по АДРЕСА_1 придбане сторонами у період їх шлюбу.

Згідно ст. 63 СК України дружина й чоловік мають рівні права володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно вимог ст. 69 та ст. 70 Сімейного Кодексу України, в разі поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 356 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 186728960 від 30.10.2019 року, видано Бучацькою районною державною адміністрацією, вбачається, що реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212, об`єкт нерухомого майна: житловий будинок АДРЕСА_1 загальна площа 66,7 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м., з сараєм-літньою кухнею, верандою та 1/2 частиною бетонно-кільчастої криниці; підстава виникнення права власності свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане 27.10.2011 року Трибухівською сільською радою Бучацького району Тернопільської області, та договір довічного утримання номер 6433, виданий 06.12.2005 року приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу; власником всього будинку є ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Трибухівської сільської ради від 17.02.2020 року № 150, на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_5 в житловому будинку по АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та їх діти - дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 .

З акту обстеження житлових умов від 30.06.2020 року, складеного комісією Трибухівсьої сільської ради Бучацького району та сусідами с.Трибухівці, вбачається, що в будинку зареєстровані ОСОБА_3 , колишній чоловік ОСОБА_4 та діти: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . З жовтня 2018 року ОСОБА_4 за вказаною адресою не проживає.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджував, що спірний житловий будинок є особистою власністю ОСОБА_3 , однак достатніх доказів, які б підтверджували той факт, що житловий будинок є виключно особистою власністю позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, суду не надано. В обґрунтування позову представник посилався на ту обставину, що договір довічного утримання укладений не в інтересах сім`ї, оскільки ОСОБА_4 не надавав згоду на його укладення, яка є обов`язковою згідно приписів ст.65 СК України.

Суд не може взяти до уваги як беззаперечний доказ права особистої власності ОСОБА_3 на будинок штемпель на договорі довічного утримання, який зареєстровано 10 січня 2006 року Бучацьким районним бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №11-Д, за реєстраційним номером 277, на якому є слова «зареєстрований на праві особистої власності за ОСОБА_3 », оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір довічного утримання укладено в інтересах сім`ї, тобто під час перебування ОСОБА_3 з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.

Слід зауважити, що представник ОСОБА_3 ОСОБА_1 необґрунтовано посилався на приписи ст.65 СК України щодо згоди другого з подружжя на укладення договорів одним із подружжя, оскільки ст.65 СК стосується договорів, які подружжя або один з них укладає з іншими особами щодо майна, яке їм належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, як це встановлює ст. 65 СК України.

Виходячи з положень ст. 60, 61, 65 Сімейного кодексу, спірне майно житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ,є спільною сумісною власністю подружжя.

Частки сторін в спільній сумісній власності подружжя є рівними, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, якщо інше не було визначено домовленістю між ними.

Частинами 2,3 ст. 70 СК України передбачено умови відступу судом при поділі майна подружжя від засади рівності часток за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка можу бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Отже, судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, яка підлягає поділу та за кожним із них слід визнати право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Оскільки ОСОБА_4 є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1 , його право власності є непорушним, тому він не може бути визнаний таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком, у зв`язку з чим первісний позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 18, 81, 141, 263-265,268 ЦПК України, ст.ст.60,61,63,65, 69,70,71 СК України, ст.ст.204,321,328, 368,369, 372,744,746 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно - задовольнити.

Визнати, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 1332 (одну тисячу триста тридцять дві) гривні 34 копійки судового збору та 11600 (одинадцять тисяч шістсот) гривень витрат на правову допомогу.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Дата складення повного тексту рішення 14 грудня 2020 року.

Суддя: В. Б. Федорончук