Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 164/1512/18

провадження № 61-7171св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року у складі судді Невара О. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що 04 вересня 2017 року в селі Піддубці Луцького району Волинської області ОСОБА_2 , керуючи належним його матері ОСОБА_3 автомобілем «Mitsubishi Lanser», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під його керуванням. В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) належний йому транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 124-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вартість заподіяного збитку, з урахуванням витрат на проведення товарознавчого дослідження автомобіля в розмірі 1 500 грн, склала 108 235,85 грн. Також він витратив 3 500 грн на правову допомогу. Крім того, відповідачі завдали йому моральних страждань. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 111 735,85 грн на відшкодування майнової шкоди та 10 000 грн - на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ДТП.

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року відкрито провадження у справі.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що позовна заява за формою та змістом відповідає вимогам статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), подана з дотриманням встановлених правил, в тому числі територіальної юрисдикції (підсудності).

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалити рішення про направлення справи за встановленою підсудністю, оскільки він та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що за адміністративно-територіальними межами відноситься до юрисдикції Сокальського районного суду Львівської області.

Постановою Волинського апеляційного суду від 05 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року скасовано. Справу направлено за встановленою підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час відкриття провадження у справі в суду першої інстанції була відсутня офіційна інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 . Разом з тим положення статті 28 ЦПК України передбачають правила альтернативної підсудності за вибором позивача. Відповідно до частини шостої вказаної статті позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди. З матеріалів справи вбачається, що ДТП сталася на території Луцького району. За таких обставин, з врахуванням місця заподіяння шкоди майну позивача та зареєстрованого місця проживання відповідачів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про підсудність цієї справи Маневицькому районному суду. Найбільш територіально наближеним судом до місця проживання позивача, якому ця справа підсудна, є Луцький міськрайонний суд, тому справу необхідно направити до цього суду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, а справу направити за встановленою підсудністю до Сокальського районного суду Львівської області.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що місце його проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Місце проживання ОСОБА_3 , яка також є відповідачем у справі, зареєстроване за цією ж адресою. Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Тобто ця справа повинна розглядатися Сокальським районним судом Львівської області за зареєстрованим місцем проживання відповідачів. Положення статті 28 ЦПК України передбачають альтернативну підсудність за вибором позивача. Тобто таке право належить виключно позивачу і суди не можуть визначати підсудність за правилами згаданої статті. Той факт, що апеляційний суд визначив підсудність за правилами статті 28 ЦПК України, свідчить про грубе порушення цим судом норм процесуального права, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

11 червня 2019 року справа № 164/1512/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 пред`явив до відповідачів позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка мала місце на території Луцького району Волинської області.

ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_2 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать наявні в матеріалах справи копії їх паспортів.

Крім того, реєстрація місця проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою також підтверджена довідкою Відділу обліку та моніторингу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, наданою на запит місцевого суду.

Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частин шостої, шістнадцятої статті 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди. Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Тобто законодавець передбачив юридичну можливість для особи, яка звертається до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної її майну, обрати на власний розсуд, якими правилами територіальної підсудності керуватися при зверненні до суду за захистом своїх порушених прав. У процесуальному законодавстві запроваджено для такої категорії справ правило альтернативної підсудності, що надає право саме позивачу обирати уповноважений суд з-поміж тих, що визначені або загальними правилами підсудності цивільних справ, або спеціальним правилом альтернативної підсудності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно зі статтею 380 ЦПК України, яка була чинною на час ухвалення апеляційним судом оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу про відкриття провадження у справі та приймає постанову про направлення справи на розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, якщо таку ухвалу прийнято судом із порушенням правил підсудності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що позивач пред`явив позов у цій справі за місцем свого проживання, тобто з недотриманням як вимог частини першої статті 27, так і частини шостої статті 28 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що місцевим судом відкрито провадження у справі з порушенням правил територіальної підсудності.

Разом з тим, скасовуючи ухвалу місцевого суду та направляючи справу за правилами альтернативної підсудності до Луцького міськрайонного суду Волинської області, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що суди не наділенні повноваженнями визначати підсудність за правилами статті 28 ЦПК України, оскільки таке право належить виключно позивачу.

Отже, з огляду на те, що місце проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , то апеляційному суду необхідно було направити цю справу за підсудністю до Сокальського районного суду Львівської області, тобто за загальним правиломчастини першої статті 27 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.

З урахуванням викладеного, оскаржувані ухвала Маневицького районного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року та постанова Волинського апеляційного суду від 05 березня 2019 року підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд за підсудністю до Сокальського районного суду Львівської області.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2019 року скасувати, а справу направити для розгляду до Сокальського районного суду Львівської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов