Справа № 204/7926/20
Провадження № 6/204/195/20

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 грудня 2020 року м. Дніпро
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:
головуючого судді Приваліхіної А.І.,
за участю секретаря судового засідання Сокола Д.О.,
представника заявника адвоката Серебрякова Е.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Чечелівський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -
25 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке встановлено постановою Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 11 січня 2019 року ВП № 52140233, визначивши заінтересованою особою Чечелівський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а. с. 2-6).
У судовому засіданні представник заявника адвокат Серебряков Е.С заяву підтримав, просив позов задовольнити. Пояснення надав аналогічні тексту позову. Додатково пояснив, що його довіритель наразі не працює та фактично існує за рахунок своєї співмешканки, з якою разом мешкає. Крім того, він надавав своїй колишній дружині кошти на утримання дитини, але в нього відсутні будь-які докази для підтвердження вказаних обставин.
Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 20, 25), будь-яких письмових заяв та клопотань суду не надав, причини неявки суду не відомі.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника заявника, суд доходить висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08 вересня 2016 року державним виконавцем Красногвардійської виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Вакарюк Т.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 52140233) за виконавчим листом № 2-2085/2011 від 23 травня 2011 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 березня 2011 року до повноліття дитини (а. с. 11).
Відповідно до вимог ст. 33 Конституції України кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Нормами ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено, що громадянин України має право виїхати з України та в`їхати в Україну, крім випадків, передбачених цим законом.
Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.
Згідно з вимогами ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до вимог п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.
Приписами ч. 5 ст. 441 ЦПК України визначено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
В силу вимог пункту 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли, серед іншого, він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Отже, обов`язковою умовою тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України є його ухилення від виконання боргових зобов`язань.
Суд не погоджується з даними доводами заявника, оскільки вони спростовуються наступним.
Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до вимог ст. 80 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця, а виконаним зобов`язанням вважається тоді, коли, навіть у разі виплати аліментів частинами, такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, а у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність передбачену ст. 196 СК України, у вигляді неустойки.
Таким чином, сплата аліментів не у повному обсязі визначеному рішенням суду про їх стягнення є неналежним виконанням зобов`язання.
Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).
Натомість, під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.
При цьому діяння можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.
Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17.
Крім того, заборгованість по аліментам заявника, в розмірі 139363 гривні 19 копійок, встановлена державним виконавцем станом на 31 грудня 2018 року та, з моменту її встановлення, минуло майже два роки за які заявник міг її виплатити, натомість він ніде не працює, що свідчить про свідоме ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань щодо сплати аліментів та спростовує його доводи щодо всілякого намагання як найшвидше виконати рішення суду, свідомо вчиняючи всі залежні від нього дії.
Суд вважає, що боржник є працездатною особою, отже має можливість працювати та виконувати свої аліментні зобов`язання. Крім того, не позбавлений можливості сплачувати аліменти з інших доходів, які незаборонені законом. Доводи заявника про неможливість знайти роботу в Україні та його намір на працевлаштування за кордоном, не підтверджені належними допустимими доказами, а тому не впливають на висновки, зроблені судом по суті заяви.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що на даний час немає підстав для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання зобов`язань щодо сплати заборгованості по аліментах боржником не виконані, а тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є єдиним ефективним заходом у виконанні рішення суду, тому у задоволенні даної заяви слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258-261, 353, 441 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
Ухвала суду, в силу вимог ч. 1 ст. 261 ЦПК України, набирає законної сили негайно після її проголошення та апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя А.І. Приваліхіна