У Х В А Л А

15 січня 2020 року

м. Київ

Справа № 521/2993/13-ц

Провадження № 14-736цс19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ткачука О.С.,

суддів: Антонюк Н.О., Бакуліної С.В., Британчука В.В., Власова Ю.Л., Гудими Д.А., Єленіної Ж.М., Кібенко О.Р., Князєва В.С., Лобойка Л.М., Лященко Н.П., Прокопенка О.Б., Пророка В.В., Рогач Л.І., Ситнік О.М., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року, та

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вказуючи, що він є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 ), та 1/3 частини земельної ділянкиНОМЕР_1 площею 0,0600 га, яка розташована на території Затоківської селищної ради Одеської області (далі - земельна ділянка). Іншими співвласниками вказаного майна є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні майном, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив виділити в натурі та визнати за ним право власності на 1/3 частину земельної ділянки, здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно, на його користь грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якому просив: виділити в натурі та визнати за ним право власності на 1/3 частину земельної ділянки та здійснити виділення в натурі належної йому 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості цієї частини.

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_2 в якому просила: виділити в натурі та визнати за нею право власності на 1/3 частину земельної ділянки та здійснити виділення їй частини у квартирі АДРЕСА_1 яка є їхньою спільною частковою власністю, шляхом стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від

23 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 , зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог про виділення в натурі кожному по 1/3 частки земельної ділянки, суд зазначив, що сторони є самостійними суб`єктами як цивільного права, так і права спільної часткової власності на цю земельну ділянку, а тому задоволення позовних вимог будь-кого із сторін потягне порушення права власності іншої сторони, що є недопустимим.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за належну на праві власності частку квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що згідно з висновком судово-будівельної експертизи виділення 1/6 частки у спірній квартирі технічно не вбачається можливим, а фінансової можливості сплатити грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 немає, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог поділу квартири, оскільки покладання на відповідачів обов`язку сплати компенсації є надмірним тягарем.

З приводу зустрічних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за квартиру АДРЕСА_1 , суд зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками, які володіють і користуються спільним майном, що знаходиться у спільній частковій власності, як наслідок їхні вимоги про стягнення грошової компенсації за правилами частини 3 статті 358 ЦК України є безпідставними.

Таким чином рішення судів мотивовано тим, що задоволення позовних вимог будь-кого зі сторін потягне порушення права власності іншої сторони, що є недопустимим.

14 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій просив суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, помилково не застосував до спірних правовідносин положення статті 364 ЦК України, щодо права співвласника на виділ належної йому частки в натурі (земельної ділянки) та отримання компенсації (при неможливості виділу в натурі) належної йому частки (квартири). Усупереч вимог статей 183, 364 ЦК України, суди, посилаючись на порушення прав інших співвласників майна, не взяли до уваги висновок експертизи, відповідно до якого встановлено можливість поділу земельної ділянки без втрати її цільового призначення.

Крім того, як на підставу відмови в задоволенні позову, суди посилалися на відсутність фінансової можливості відповідачів сплатити грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири, однак таких положень стаття 364 ЦК України не містить, а тому суди першої та апеляційної інстанції фактично позбавили

ОСОБА_2 права на компенсацію вартості майна, яке знаходиться у володінні інших осіб, а значить і на володіння належним йому майном.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким ЦПК України викладений у новій редакції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2019 року дану справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до підпункту 7 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Підпунктом 7 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Обґрунтовуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду послалася на таке.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині стягнення компенсації вартості частини квартири суд першої інстанції, вказував на відсутність у відповідачів фінансової можливості сплатити грошову компенсацію за частину майна і сплата компенсації є для них надмірним тягарем.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14, у якій були встановлені подібні фактичні обставини справи та застосовано той самий матеріальний закон, зазначено, що обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх, суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, суд зазначив, що з врахуванням закріплених в пункту 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Таким чином, суд має встановити наступне: чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар та у випадку неплатоспроможності, суд повинен відмовити в позові.

Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 369/8864/15-ц (провадження № 61-1650св18), від 27 вересня 2018 року у справі № 193/1008/16-ц (провадження № 61-24836св18), від 21 січня 2019 року у справі № 242/2563/16-ц (провадження № 61-29426св18), від 22 липня 2019 року у справі № 145/1194/16-ц (провадження № 61-21589св18).

Мотивуючи підставу для необхідності відступлення від висновку Верховного Суду України колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду посилалась на наступне.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»

від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Позиція висловлена Верховним Судом України про те, що при вирішенні спорів про стягнення компенсації належної власникові частки у спільному майні повинна враховуватись спроможність зобов`язаної до сплати компенсації особи, якій спільне майно залишається у власність і користування, сплатити таку компенсацію, фактично позбавляє власника як на володіння своєю власністю, так і на компенсацію своєї частки при встановлені судом, що частка не може бути виділена в натурі, що на думку колегії суддів є порушенням статті 1 Протоколу.

При цьому закон не передбачає такої підстави для позбавлення власника своєї власності, як сама по собі неспроможність співвласників, у власності та користуванні яких залишається спільне майно, сплатити компенсацію, та, що це є для них надмірним тягарем.

За таких обставин, об`єкт спільної власності може бути відчужено з компенсацією кожному власнику його частки, що є прикладом дотримання балансу інтересів усіх співвласників.

За системним аналізом зазначених норм міжнародного права та національного законодавства, власник може бути позбавлений права власності або його компенсації лише якщо такий захід буде визначено пропорційним визначеним при вирішені спору цілями, та таке позбавлення буде основане на законі та мати суспільний та публічний інтерес.

При цьому в залежності від обставин справи суди не позбавляються права на застосування принципу пропорційності, якщо у власника який виділяється існує інше житло або інша подібна власність, та його інтереси на користування або володіння спірною власність є меншими, чим інтереси протилежної сторони. Однак, не спроможність відповідача за своїм матеріальним станом до сплати компенсації іншому власнику, що визначено Верховним Судом України як надмірний тягар, сама по собі не може бути підставою для відмови у сплаті такої компенсації.

На думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, для правовідносин між фізичними особами співвласниками майна про поділ його в натурі або стягненні компенсації, таке поняття як «неспроможність до сплати компенсації» або «надмірний тягар» не може бути застосовано, а підлягає застосуванню принцип пропорційності інтересів усіх співвласників на володіння і користування спільним майном, або отримання справедливої компенсації частки у цьому майні.

На думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, з урахуванням викладеного, є підстави для відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року №6-2925цс15 в частині необхідності при розгляді позовів, заявлених з підстав статті 364 ЦК України, врахування можливості сплати такої компенсації частки вартості майна без відчуження спірного майна, та що відчуження такого майна є підставою для відмови у позові оскільки таке відчуження є для відповідачів надмірним тягарем.

Враховуючи мотиви, на підставі яких постановлено ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, справу слід розглядати в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Ураховуючи наведене та керуючись частиною тринадцятою статті 7, статтями 402, 404, підпунктами 4 та 7 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

1. Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 11 березня 2020 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати копію цієї ухвали учасникам справи до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.С. Ткачук

Судді: Н.О. Антонюк Л.М. Лобойко

С.В. Бакуліна Н.П. Лященко

В.В. Британчук О.Б. Прокопенко

Ю.Л. Власов В.В. Пророк

Д.А. Гудима Л.І. Рогач

Ж.М. Єленіна О.М. Ситнік

О.Р. Кібенко В.Ю. Уркевич

В.С. Князєв О.Г. Яновська