ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1664/20 Справа № 214/8611/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2019 року, ухваленого суддею Поповим В.В. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» (надалі ТОВ «Житлокомцентр») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по житлово-комунальним послугам, -.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ТОВ «Житлокомцентр» надає послуги з утримання будинків, споруд або груп будинків та прибудинкових територій, у тому числі будинку АДРЕСА_1 . Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 . Так, в результаті невиконання відповідачем своїх обов`язків по оплаті наданих позивачем житлово-комунальних послуг з утримання будинку і прибудинкової території, утворилась заборгованість за період з 01.05.2015 року по 30.11.2018 року у розмірі 5810,14 грн., яку разом з урахуванням індексу інфляції у сумі 1245,07 грн. та 3% річних у сумі 293,11 грн., позивач просить суд стягнути з відповідача та понесені судові витрати.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2019 року позов ТОВ «Житлокомцентр» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлокомцентр» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_3 , за період з 01.05.2015 року по 30.11.2018 року у сумі 5810,14 грн., інфляційні втрати у розмірі 1245,07 грн. та 3% річних у розмірі 293,11 грн., а також 1762 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано що через неналежне виконання позивачем своїх обов`язків протікає дах та заливає її квартиру, через що в квартирі з`явився грибок, тому просила суд витребувати акт обстеження приміщень її квартири. Зауважує, що судом помилково до вимог позивача не застосовано пропуск строку позовної давності. Вважає, що розрахунок боргу є неналежним та допустимим доказом, як і додатки до позову. Також відповідач не погоджується із наведеним позивачем розрахунком заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач ТОВ «Житлокомцентр» просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на їх думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В мотивування відзиву зауважують, що відповідач не зверталась до них із заявою про витребування акту обстеження квартири, що до розгляду даної справи не має відношення. Позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки перервався поданням заяви про видачу судового наказу у травні 2018 року. Позивач надає послуги населенню згідно тарифів затверджених Криворізькою міською радою, відповідач не зверталась із заявою про надання їх для ознайомлення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, наданого відзиву на неї, колегіясуддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Жовтневому районі від 21.12.2012 року, укладеного між Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міськради та ТОВ «Житлокомцентр», останній здійснює функції управління та надання послуг утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях, у тому числі будинку АДРЕСА_1 (а.с.72-74,75,76).

Відповідач ОСОБА_1 на підставі договору дарування ВВТ №392502 від 21.12.2004 року є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.8).

Як видно з інформації про витрати на утримання будинку АДРЕСА_1 позивачем ТОВ «Житлокомцентр» надано відомості про понесені щомісячні витрати, що підтверджуються актами прийому- передачі виконаних робіт, з переліком наданих послуг та їх вартості (а.с.14-64).

Рішенням Виконавчого комітету Криворізької міської ради №181 від 12.04.2017 року встановлено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються населенню м. Кривого Рогу ТОВ «Житлокомцентр» (а.с.66-69).

За заявою ТОВ «Житлокомцентр» від 22 травня 2018 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 13.08.2018 року видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який ухвалою від 05.11.2018 року за заявою відповідача скасовано (а.с.6,7).

Згідно розрахунку боргу за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, заборгованість відповідача за надані позивачем послуги за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 01.12.2018 року складає 5810,14 грн. Інфляційні витрати 1245,07 грн. та 3% річних у сумі 293,11 грн., (а.с.9,10,11).

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Житлокомцентр» та стягуючи з відповідача ОСОБА_1 заборгованість по сплаті за комунальні послуги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення відповідачем, як споживачем послуг, свого обов`язку по їх оплати своєчасно та у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Між сторонами виникли правовідносини по наданню з бокуТОВ «Житлокомцентр» та споживанню з боку ОСОБА_1 комунальних послуг, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року.

Згідно до ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Положеннями ст.ст.66, 67, 162 ЖК України встановлено, що за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно з ст.13 вказаного закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

При цьому, відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Також, відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги, що повністю узгоджується з правовим висновком, зробленим колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 року та відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковим для всіх судів України.

Нормами ст.2 ЖК УРСР, встановлено, що завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин.

За змістом ст.9 ЖК УРСР, житлові права громадян поділяються на три види: право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів; право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом; на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст.10 ЖК УРСР, визначив такі житлові обов`язки громадян: дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають; використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; додержувати правил користування жилими приміщеннями; економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

Статтями 189, 190 ЖК УРСР передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме: за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства; за заподіяння шкоди житловому фонду.

Отже, системний аналіз зазначених норм ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов`язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими., отже питання оплати житлово-комунальних послуг, у тому числі, і щодо належного виконання відповідних зобов`язань, житловим законодавством не регулюється.

Разом з цим, за змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності зі ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно положень ч.1 ст.1 ЦК України, особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

З Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вбачається, що цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

У спорі, пов`язаному із стягнення заборгованості по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги підлягають встановленню обставини щодо підстав, кількості, якості надання комунальних послуг, а також щодо розміру фактичної заборгованості споживача.

Правильність нарахування суми заборгованості за надані відповідачу послуги підтверджується розрахунком заборгованості в якому містяться відомості про проведення оплати відповідачем за спірний період лише чотири рази на загальну суму 1830,33 грн. (а.с.9).

Наданий позивачем розрахунок спростовує твердження відповідача про не урахування у повному обсязі сплачених нею сум.

Відповідачем, яка заперечувала проти розміру заборгованості не надано доказів про оплату за отримані послуги у більшому обсязі, ніж ураховано позивачем.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що позивачем не надаються житлово-комунальні послуги та не надано доказів, які б підтверджували реальність їх надання, то Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено обов`язку виконавця таких послуг надавати зазначені документи споживачам з власної ініціативи.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неналежну якість наданих послуг, протікання даху не підтверджено належними та допустимим доказами.

Відповідно ж до п.2 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Крім того, ч.1 ст. 18 зазначеного Закону передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

В порушення ст. 81 ЦПК України, відповідач не надала суду доказів на підтвердження факту її звернення до позивача за отриманням інформації про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Як і не надала акту- претензії, що спростовує її заперечення про надання послуг неналежної якості.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги відповідача про стягнення судом заборгованості поза межами строків позовної давності про застосування якої, заявлено відповідачем.

частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України).

За правилами частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог частини третьої статті 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Згідно з частиною четвертою 4 статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 січня 2015 року в справі № 6-214цс14. Підстави для відступлення від висновку, викладеного в зазначеній постанові Верховного Суду України, відсутні.

З огляду на те, що вперше із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані послуги ТОВ «Житлокомцентр» звернувся у травні 2018 року, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з травня 2015 року по листопад 2018 року знаходяться в межах трьох річного строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами, а приведені в апеляційній скарзі доводи відповідачки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимогст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

При відкритті провадження ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1 та відстрочено їй сплату судового збору за розгляд апеляційної скарги до ухвалення судового рішення.

Відповідно п.п. 9 п.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за розгляд апеляційної скарги на рішення суду складає 150% ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2643,00 грн., виходячи з розрахунку 1762 грн.х150%.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 2643 грн (дві тисячі шістсот сорок три грн).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: