провадження № 22-ц/824/1861/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 242 189 грн. 29 коп., яка складається з: 4 500 доларів США, що станом на 04 вересня 2018 року становить 127 107 грн. 53 коп. - сума основного боргу, 2 665, 07 доларів США, що станом на 04 вересня 2018 року становить 75 277 грн. 88 коп. - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами; 8 084 грн. 32 коп. - сума заборгованості трьох відсотків річних, 31 719 грн. 56 коп. - пеня за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 квітня 2015 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти у сумі 4 500 доларів США без визначення строку повернення. Згідно з усною домовленістю кошти повинні бути повернуті на першу вимогу позивача. На підтвердження отримання позики відповідач надав розписку. ОСОБА_2 не повернув позивачу кошти, безпідставно ухиляючись від виконання своїх зобов`язань. У зв`язку з зазначеним, позивач просить стягнути основну суму боргу, проценти, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідач безпідставно не повертає кошти, отримані у борг. Позивач має право на застосування ст. 625 ЦК України. Інфляційні нарахування на суму боргу та сплата трьох відсотків річних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат. Позивач посилається на постанову Верховного Суду у справі № 309/3458/14-ц.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. При цьому, судом направлялись позивачу ОСОБА_1 судові повістки на 18 грудня 2019 року та 22 січня 2020 року на адресу, зазначену ним у позовній заяві та в апеляційній скарзі. Однак, поштові конверти повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Оскільки позивач не повідомив суд про зміну своєї адреси, а, відтак, в силу вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України він вважається повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що громадянин ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 на тимчасове зберігання грошові кошти у сумі 4 500 доларів США (а.с.9).

ОСОБА_1 направляв відповідачу ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів, отриманих останнім 16 квітня 2015 року (а.с.10).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у наданому позивачем документі, датованому 16 квітня 2015 року, не вказано, що кошти передаються ним у власність відповідача, а останній зобов`язується повернути таку ж суму позики у певний термін, тобто, що кошти передаються в борг. Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , а у документі, долученому до матеріалів справи, вказано про отримання коштів ОСОБА_2 . Зважаючи на зміст документа від 16 квітня 2015 року, не є доведеним факт укладення між сторонами договору позики грошових коштів на суму 4 500 доларів США.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, ОСОБА_1 зазначає, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, однак, останній не повертає отримані у борг кошти.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що між громадянином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір зберігання коштів, оскільки згідно з наданою суду розпискою ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 на тимчасове зберігання грошові кошти в розмірі 4 500 доларів США. Саме з зазначеним правочином позивач пов`язує свої вимоги про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається в письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами у справі виникли правовідносини позики, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Не є грошовими зобов`язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов`язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов`язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та інше. З огляду на це, положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до зазначених відносин.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 295/11438/16-ц.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки ОСОБА_1 передав кошти на тимчасове зберігання в розмірі 4 500 доларів США, він має право на повернення цих коштів без стягнення процентів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Однак, зазначене право на їх повернення кореспондується з обов`язком повернення коштів, який лежить виключно на особі, що їх отримала.

Проте, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, ОСОБА_1 в якості відповідача зазначив ОСОБА_2 .

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду розписку про отримання на зберігання коштів громадянином ОСОБА_2 . У той же час, ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів того, що позичальником виступає відповідач ОСОБА_2 і що останній взагалі укладав будь-які угоди з позивачем.

За таких обставин, позивач не довів суду, що ним було передано грошові кошти саме відповідачу у справі.

Позивач посилається на постанову Верховного Суду України у справі № 309/3458/14-ц.

Однак, у вказаній справі ОСОБА 5 була винна ОСОБА 4 грошові кошти та зобов`язувалася повернути їх до кінця 2012 року. Натомість, у даній справі позивач передав кошти на тимчасове зберігання ОСОБА_4 , тоді як відповідачем у справі є ОСОБА_4 .

Враховуючи вищезазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав до задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.