Справа 473/4936/19
Провадження № 22-ц/812/1526/20
У Х В А Л А

15 грудня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі судді Лівінського І.В., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 15 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження та скасувати рішення місцевого суду, ухваливши нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку, ОСОБА_1 зазначала, що оскаржуване рішення не отримувала, про існування цього рішення дізналася 11 серпня 2020 року, а 13 серпня 2020 року в ЄДРСР ознайомилася з текстом оскаржуваного рішення та дізналася, що суд відмовив їй в задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2 . Посилалася також на те, що подавала до суду клопотання про зупинення провадження по справі, оскільки тривалий час перебувала на лікуванні у м. Києві.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року вказану апеляційну скаргу залишено без руху, вказані у клопотанні підстави для поновлення строку визнано необґрунтованими. Апелянту була надана можливість в строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, усунути недоліки апеляційної скарги, а саме, надати відповідні докази, які підтверджують поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року, а також сплатити 1152,60 грн судового збору при подачі апеляційної скарги.

Крім того, суд витребував із Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області цивільну справу № 473/4936/19.

02 вересня 2020 року цивільна справа № 473/4936/19 надійшла до Миколаївського апеляційного суду.

Копія ухвали Миколаївського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху була направлена апеляційним судом апелянту на дві поштові адреси. На адресу за місцем проживання, зазначену апелянтом у апеляційній скарзі - АДРЕСА_1 , та на адресу, зазначену ОСОБА_1 на конверті, як відправника поштового відправлення - АДРЕСА_2.

8 вересня 2020 року до Миколаївського апеляційного суду повернувся конверт з зазначеною причиною повернення «неповна адреса» (АДРЕСА_2).

06 жовтня 2020 року до апеляційного суду повернувся конверт із зазначеною причиною повернення «за закінченням терміну зберігання» (за адресою АДРЕСА_1 ).

12 жовтня 2020 року судом повторно була направлена копія ухвали про залишення без руху апеляційної скарги ОСОБА_1 на вказану вище адресу.

Однак зазначене поштове відправлення знову повернулося на адресу апеляційного суду із зазначеною причиною повернення «за закінченням терміну зберігання».

4 листопада 2020 року телефонограмою на номер мобільного телефону, який вказаний апелянтом у апеляційній скарзі, апеляційним судом ОСОБА_1 було повідомлено про те, що її апеляційна скарга ухвалою суду залишена без руху. ОСОБА_1 повідомила, що тимчасово перебуває у м. Києві та вказала адресу, на яку направити зазначену копію ухвали ( АДРЕСА_2 ) та повідомила, що адреса зазначеної нею електронної пошти ( ІНФОРМАЦІЯ_1 .) є актуальною та на неї можна направити ухвалу в електронному вигляді.

4 листопада 2020 року копія ухвали про залишення без руху апеляційної скарги була направлена апеляційним судом ОСОБА_1 на поштову адресу - АДРЕСА_2 та електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23 листопада 2020 року до Миколаївського апеляційного суду повернувся конверт із зазначеною причиною повернення «за закінченням терміну зберігання» (за адресою АДРЕСА_2 ).

25 листопада 2020 року судом повторно перенаправлена копія ухвали про залишення без руху апеляційної скарги на поштову адресу апелянта - АДРЕСА_1 та на електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4 грудня 2020 року до апеляційного суду повернувся конверт з зазначеною причиною повернення «за закінченням встановленого строку зберігання» (за адресою АДРЕСА_1 ).

9 грудня 2020 року телефонограмою знову повідомлено ОСОБА_1 про те, що її апеляційна скарга залишена без руху.

При цьому ОСОБА_1 повідомила, що копію зазначеної ухвали отримала в електронному вигляді на електронну пошту. Крім того, зазначила, що втратила інтерес оскаржувати рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року та просила повернути її апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно частини 2 статті 354 ЦПК України, учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

За правилами статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 15 квітня 2020 року були проголошені лише вступна та резолютивна частини оскаржуваного судового рішення.

ОСОБА_1 та її представник були відсутні в судовому засіданні 15 квітня 2020 року.

Представник позивачки ОСОБА_3 надала до місцевого суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 15 квітня 2020 року, а ОСОБА_1 - клопотання про зупинення провадження у справі.

Повне судове рішення складене 22 квітня 2020 року.

Отже, останнім днем подання апеляційної скарги на рішення місцевого суду від 15 квітня 2020 року - є 22 травня 2020 року.

Водночас ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу 15 серпня 2020 року, тобто з порушенням строку на подання такої скарги - три місяці.

З огляду на матеріали справи, місцевий суд 16 квітня 2020 року направив на адресу позивачки, зазначену нею в позовній заяві ( АДРЕСА_1 ) копії ухвал Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року разом із вступною та резолютивною частинами оскаржуваного рішення. 22 квітня 2020 року місцевим судом була направлена на ту ж адресу позивачки копія повного оскаржуваного судового рішення.

Однак до суду повернулися конверти із позначками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за заявою відправника /адресата».

За правилами статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частина 1).

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи (частина 2).

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Отже, на учасника судового процесу прямо покладено обов`язок не лише зазначати місцезнаходження та інші контактні данні (електронну пошту, телефони, інші засоби зв`язку) під час подання процесуальних документів, але й своєчасно повідомляти суд про зміну таких даних.

Таким чином, місцевий суд направив копії ухвал разом із вступною та резолютивною частинами оскаржуваного рішення та копію повного оскаржуваного рішення суду на адресу за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ). Однак такі відправлення були повернуті підприємством зв`язку із зазначенням причин: «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за заявою відправника /адресата».

Отже, апеляційний суд вважає, що підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження відсутні, оскільки апелянтом не зазначено об`єктивно непереборних причин, які унеможливлювали отримання поштової кореспонденції за її місцем реєстрації, або неможливості ознайомлення з рішенням суду через мережу Інтернет у Єдиному державному реєстрі судових рішень відразу після судового засідання 15 квітня 2020 року або ж зателефонувавши до канцелярії місцевого суду щодо результатів розгляду справи, враховуючи обізнаність ОСОБА_1 та її представника про призначене судове засідання на 15 квітня 2020 року.

Відповідно до частини 3 статті 357 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року залишено без руху апеляційну скаргу та апелянту запропоновано надати відповідні докази, які підтверджують поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року, а також сплатити 1152,60 грн судового збору при подачі апеляційної скарги.

Проте у зазначений в ухвалі строк, ОСОБА_1 недоліки апеляційної скарги не усунула.

Апеляційний суд неодноразово направляв на дві поштові адреси та на електронну пошту, зазначені апелянтом, копію ухвали про усунення недоліків апеляційної скарги, разом з тим, ОСОБА_1 не забезпечила належного отримання поштової кореспонденції внаслідок власної бездіяльності, а також, знаючи про наявність ухвали апеляційного суду про залишення її апеляційної скарги без руху, не здійснювала відповідного контролю щодо отримання нею судових відправлень, що підтверджує відсутність поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року, що відповідно до положень частини 4 статті 357, пункту 4 частини 1 статті 358 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

За змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом, а всі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Відповідно до інформації, наявної у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ухвала Миколаївського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року надіслана судом до зазначеного реєстру того ж дня та оприлюднена 28 серпня 2020 року.

Отже, ОСОБА_1 , яка звернулася до суду з апеляційною скаргою повинна була слідкувати за рухом її скарги в апеляційному суді, не була позбавлена можливості ознайомитись з повним текстом зазначеної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Зазначене відповідає рішенню Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України", який підкреслив, що сторони у розумні інтервали часу повинні вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії", заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Також суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 01.06.2006 у справі " В`ячеслав Корчагін проти Росії", згідно з якою Суд зазначив: "Незважаючи на те, що матеріали справи, що надходять до суду, не містять конкретних доказів, таких як поштові відмітки, що стосуються відправлення рішення суду, сам заявник визнав у національному провадженні, що ці рішення були направлені на його адресу і потім були повернуті суду як недоставлені. Тому немає сумніву, що з метою повідомлення заявника була використана правильна адреса. У межах конкретної судової стадії провадження проти заявника сторонами не заперечувалося, що повідомлення про винесення рішення і власне рішення було надіслано на зареєстровану адресу заявника, що стосується поведінки національних органів влади у даній справі, суд зазначив, що вони діяли відповідно до законодавства, надсилаючи повідомлення на зареєстровану адресу проживання. Також інформація, яка стосується призначених слухань, була своєчасно та адекватно доступною через інтернет-сторінку (веб-сайт) суду. Таким чином, суд демонстрував достатню старанність, щоб дозволити заявнику, який повинен був знати правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень, які стосуються підприємців, визначитися з провадженням проти нього, а саме процедури оскарження у справі".

Аналізуючи через призму зазначених висновків ЄСПЛ дії та бездіяльність апелянта, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду від 15 квітня 2020 року, відповідно до апеляційної скарги, поданої безпосередньо до апеляційного суду 15 серпня 2020 року, оскільки апелянт, як заінтересована особа, не продемонструвала готовність брати участь на всіх етапах розгляду такої справи, не вжила заходів до отримання поштової кореспонденції суду за визначеними нею адресами у позовній заяві, що дозволяє дійти висновку про те, що причини пропуску строку на апеляційне оскарження були суб`єктивними, залежали від поведінки апелянта, як учасника справи, та не пов`язаними з наявністю об`єктивних обставин. Позивачка не проявила особистої старанності при захисті власних інтересів та прийнятті рішення про ініціювання процедури апеляційного оскарження у справі.

Зазначене також відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 червня 2020 року по справі № 916/3200/17.

Пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Із практики Європейського Суду з прав людини слідує, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження "остаточного судового рішення" є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у справах "Науменко проти України" від 09 листопада 2004 року, "Полтораченко проти України" від 18 січня 2005 року та "Тімотієвич проти України" від 08 листопада 2005 року.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 13 лютого 2019 року, справа № 2-7766/05.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи апелянта про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року є необґрунтованими, та у відкритті апеляційного провадження належить відмовити.

Керуючись статтями 357, 358 ЦПК України,

У х в а л и в :

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і з цього часу протягом тридцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду І.В.Лівінський