Єдиний унікальний номер справи 367/3381/15-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.

розглянувши справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах Держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах Держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ№ 217568, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номером :01:101:0020; витребувати зазначену земельну ділянку з володіння ОСОБА_1 на користь Держави в особі Кабінету Міністрів України.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами смт. Гостомель, Ірпінського району, Київської області у кварталі № 12 Київського лісництва та за оспорюваним рішенням селищної ради була передана у приватну власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд без її вилучення у постійного користувача КП «Святошинське лісопаркове господарство» з порушенням порядку зміни цільового призначення земель лісового фонду на землі для житлової забудови за межами населеного пункту. Земельна ділянка вибула з державної власності всупереч закону та волі Держави в особі уповноваженого на те органу, тому підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння на користь Держави. Крім того, указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» зокрема, відведена Гостомельською селищною радою земельна ділянка є територію національного природного парку «Голосіївський» та відноситься до земель природно-заповітного фонду; державним органом, уповноваженим розпоряджатися такою земельною ділянкою є Кабінет Міністрів України. Про зазначені порушення прокуратура довідалася в порядку нагляду за додержанням застосування закону в ході проведеної перевірки на підставі постанови прокурора від 16 травня 2014 року № 51.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виділення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм Земельного та Лісового кодексів України, тому позов є обґрунтованим, проте прокуратура звернулася до суду з пропуском строку позовної давності.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших підстав.

Постановою Верховного суду від 17 червня 2020 року касаційну скаргу прокуратури Київської області задоволено частково, постанову Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Наявність порушень вимог закону при вибутті спірної землі з власності Держави було належним чином встановлено судом першої інстанції. Дану обставину констатував й Верховний Суд у своїй постанові від 17 червня 2020 року. Погоджується з цим і колегія суддів апеляційного суду, як і не заперечує її і сам апелянт. В той же час колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом.

Оскаржуване рішення селищної ради було прийняте в березні 2010 року. Одразу після цього передана земельна ділянка була зареєстрована за набувачем у відповідності до процедури, встановленої Державою для реєстрації фізичними особами права на землю, тобто право власності на спірні ділянки було легалізовано державним органом, спеціально уповноваженим на це.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і Державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах Держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах Держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема Держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права Держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж Держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо Держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17): (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

У відповідності до положень ст. 2 ЦК України Держава є самостійним окремим учасником цивільних відносин. При цьому Держава здійснює свої функції через спеціально уповноважені на це свої органи, які представляють її інтереси у взаємовідносинах з іншими учасниками цивільних правовідносин. Таким чином, у правовідносинах, що стосуються інтересів державних органів як окремих юридичних осіб такі органи можуть виступати як самостійні суб`єкти, в той час як в правовідносинах, які стосуються інтересів Держави, вони виступають лише в якості представників Держави, при тому, що носієм прав та обов`язків в таких випадках (учасником правовідносин) залишається Держава.

З матеріалів справи вбачається, що у даній справі позов було пред`явлено на захист саме інтересів Держави, а не прокуратури чи Кабінету Міністрів України як самостійних учасників правовідносин. За таких умов саме Держава виступає носієм тих прав, які є предметом судового захисту, відтак строк позовної давності в даному випадку має обліковуватися саме з часу, коли про передачу спірної землі у власність громадянина стало відомо чи могло стати відомо саме Державі.

Зважаючи на те, що набуте ОСОБА_1 право на передану їм у власність землю пройшло державну реєстрацію - на підставі оскаржуваного рішення селищної ради їй був виданий державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, який 14 квітня 2010 року був зареєстрований спеціальним уповноваженим на це державним органом - відділом Держкомзему у м. Ірпінь Київської області, який входив до системи органів виконавчої влади України. При цьому Кабінет Міністрів України, який прокурором був визначений як орган, уповноважений виконувати функції Держави у даних правовідносинах, є вищим органом виконавчої влади, до завдань якого відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (в редакціях, що діяли як на час виникнення спірних правовідносин, так і на даний час) саме і входить спрямування та координація роботи органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю. За таких умов про вчинення нижчестоячим органом виконавчої влади реєстрації набуття відповідачем права власності на спірне майно якщо й не було, то безумовно мало бути відомо вищестоячому органу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією прокурора щодо того, що сам по собі факт передачі земельної ділянки ОСОБА_1 та державної реєстрації права останньої на неї не може свідчити про те, що Державі мало стати відомо про порушення її прав, оскільки ні в оскаржуваному рішенні, ні в державному акті не міститься відомостей про те, що така ділянка співпадає із землями лісового фонду або знаходиться поза адміністративними межами селища Гастомель. В той же час сам прокурор зазначає, що таке «накладення» є очевидним та вбачається з планово-картографічних матеріалів, відомостями з якої він саме й обґрунтовував та доводив свої позовні вимоги. Саме це з точки зору прокурора й обумовлювало відсутність необхідності проведення по справі відповідного спеціального експертного дослідження з метою з`ясування місцезнаходження спірної землі.

Про очевидність «неналежного» місцезнаходження спірної ділянки та відсутність необхідність окремого доведення даної обставини зазначив й Верховний Суд у своїй постанові від 17 червня 2020 року у даній справі (т. 3 а.с. 103).

Зважаючи на викладене, враховуючи встановлену очевидність місцезнаходження спірної земельної ділянки поза межами населеного пункту та її накладення на землі лісового господарства, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що саме з квітня 2010 року Держава об`єктивно могла дізнатися про порушення своїх прав, відтак строк позовної давності в даній справі має відраховуватися з такого часу. В той же час позов було подано до суду 27.05.2015 року року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності. При цьому прокурором не було представлено до суду доказів існування обставини, які б об`єктивно перешкодили йому звернутися до суду в межах вищезгаданого строку, відтак підстави для його поновлення колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог щодо оскарження рішення селищної ради про виділення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та державного акту на право власності на неї саме з підстав пропуску строку позовної давності, про необхідність застосування якого в суді першої інстанції було заявлено відповідачами.

Окрім вимог про визнання недійсним рішення селищної ради та державного акту на право власності на землю прокурором також було заявлено й вимогу про витребування спірної землі з чужого незаконного володіння на підставі положень ст. 388 ЦК України. При цьому з аналізу вказаної норми вбачається, що таким правом на витребування майна володіє лише його власник. Як встановлено у ході розгляду справи, право власності на спірну землю від Держави перейшло до ОСОБА_1 . Таким чином саме вона а не Держава на час розгляду справи судом володіла правомочностями стосовно спірного нерухомого майна. Застосована прокурором правова конструкція, за якою у випадку визнання недійсним правочину щодо передачі відповідачу права власності на спірну землю автоматично поновлювало б таке право у попереднього власника, дозволяла б у разі задоволення таких вимог ставити питання й про витребування такого майна. В той же час, як вже було зазначено вище, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсним як рішення селищної ради, так і державного акту на право власності на землю, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення й вимоги про витребування земельної ділянки. За таких умов позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько