КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/5076/20
Провадження № 2/552/1642/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.12.2020 року Київський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Шаповал Т.В.,

при секретарі Дубовик І.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на 1/10 частину будинку за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на 1/10 частину будинку за набувальною давністю.

У позовній заяві посилалась на те, що 17.06.1986 року між ОСОБА_4 та нею було укладено договір купівлі продажу, згідно якого вона купила 6/10 частин житлового будинку з частиною надвірних будівель у АДРЕСА_1 . На час коли позивач придбала частину житлового будинку, співвласником був ОСОБА_5 , якому належить 3/10 частини житлового будинку,більше ні хто у будинку не проживав і не був зареєстрований у домовій книзі. З роками змінювались співвласники в 3/10 частини будинку по АДРЕСА_1 , а позивач постійно проживала і проживає у цьому будинку. Після оформлення договору купівлі продажу у 1986 році, через деякий час продавці повідомили, що 1/10 частина її житлового будинку належить ОСОБА_6 , яку ні вона, ні інші співвласники ніколи не бачили. Будинок фактично розділений на 2 власників і має тільки 2 входи. Зазначила, що ОСОБА_6 померла в м. Хабаровськ, ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому з 1952 року вона у будинку АДРЕСА_1 не проживала і не була зареєстрована, спадкова справа після померлої не заводилась. Зазначила, що вона на протязі 33 років фактично та фізично користується цією часткою постійно, добросовісно і відкрито, здійснює ремонтні поточні і капітальні роботи.

Просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/10 будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 34,1 кв.м..

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2020 року відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження.

17.11.2020 року до суду від третьої особи Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради надішли пояснення відповідно до яких зазначив, що до позовної заяви не додано жодної інформації з ПП ПБТІ «Інвентаризатор» чи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо часток на спірне домоволодіння, при цьому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано лише 3/10 частки житлового будинку, що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 .. Згідно ж відомостей з Реєстру права власності на нерухоме майно 1/10 частки житлового будинку, що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_6 , без зазначення будь яких надвірних будівель та споруд. Позивач наголошує на одноособовому користуванні будинком протягом тривалого часу, не виключена можливість існування іншого співвласника або його спадкоємців спірного нерухомого майна. При вирішенні даної справи поклався на розсуд суду.

19.11.2020 року до суду від відповідача Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що частина спірного будинку не має власника, вибула із володіння такого власника, яким фактично є відповідач, або ж вона є безхазяйною. Також зазначив, що позивач з 1996 року було достовірно відомо,що їй належить 6/10частин будинку по АДРЕСА_1 , 3/10 частин будинку належали ОСОБА_5 та 1/10 частина житлового будинку належала ОСОБА_6 .. У задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі.

23.11.2020 року до суду від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначив, що доводи відповідача є такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а тому просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 24.11.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

У судому засіданні третя особа ОСОБА_3 просила суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач Територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради свого представника у судове засідання не направили, належним чином повідомлені про день і час розгляду справи.

Третя особа Управління майном комунальної власності міста свого представника у судове засідання не направили, попередньо надали заяву про розгляд справи без участі їхнього представника.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу від 17.06.1986 року, ОСОБА_1 належить 6/10 частин житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту від 11.04.1986 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_6 належить 1/10 частин житлового будинку, ОСОБА_5 , 3/10 частин житлового будинку, ОСОБА_1 , 6/10 частин житлового будинку.

Судом встановлено, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування від 07.07.2020 року ОСОБА_7 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 3/10 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином судом встановлено, що позивач користується вказаним нерухомим майном як співвласник відповідно до належної їй частки у праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст..344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набула права власності на 6/10 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 17.06.1986 року.

Позивач достовірно знала, що вона є співвласником будинку і користується ним саме як співвласник. Даний факт нею не заперечувався в судовому засіданні.

Як вбачається з позовної заяви позивач також достовірно знає, про те, що користується часткою нерухомого майна, яка належала ОСОБА_6 .

В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Таким чином позивач не довела наявності підстав для набуття права власності на спірну частину нерухомого майна за давністю володіння. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що 1/10 частин спірного будинку після смерті ОСОБА_6 не мають власника.

Таким чином судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачем права власності на квартиру за набувальною давністю.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на 1/10 частину будинку за набувальною давністю відмовити.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ;

відповідач - Територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Соборності,36, ;

третя особа Управління майном комунальної власності міста Полтави, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Соборності,36, ;

третя особа ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 18.12.2020 року.

Суддя Т.В. Шаповал