Справа № 473/4829/13-ц Суддя першої інстанції Ротар М.М.
Провадження № 22-ц/812/121/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2020 року м. Миколаїв Справа № 473/4829/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,
за участю: відповідача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року, ухвалене під головуванням судді Ротар М.М., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, о 14 год. 03 хв., за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про реальний виділ частки із житлового будинку і виділення у користування земельної ділянки, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , Вознесенської міської ради Миколаївської області про реальний виділ частки нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_5 про реальний виділ належних їм часток (32/100 і 6/100) з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування земельною ділянкою за цією ж адресою, що знаходиться з 1966 року в користуванні сторін та третіх осіб відповідно до схеми укладеного договору.
У грудні 2013 року відповідач ОСОБА_10 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , Вознесенської міськради, про реальний виділ частки нерухомого майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2013 року зустрічний позов ОСОБА_10 прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_9 та ОСОБА_4 .
Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 серпня 2014 року та 11 березня 2015 року допущено процесуальне правонаступництво: після смерті позивачки ОСОБА_9 залучено до участі у справі в якості позивача ОСОБА_3 , та після смерті відповідачки та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_10 залучено у якості її правонаступника ОСОБА_1 .
Позивачі за первісним позовом неодноразово уточнювали свої позовні вимоги та остаточно пред`явили їх до тих же сторін, надав заяву, в якій просили про виділ часток житлового будинку в натурі і встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 0,4999 га шляхом виділення в їх користування ділянки площею 0,2084 га відповідно до плану кадастрової зйомки та контуру поділу за договором земельного поділу ділянки від 15 листопада 1966 року.
Позивач ОСОБА_1 за зустрічним позовом також неодноразово уточнював свої позовні вимоги та остаточно пред`явив їх до тих же осіб, просив про виділення йому в натурі житлових приміщень, які відповідають 8/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року за заявою ОСОБА_1 позовні вимоги за зустрічним позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою залишено без розгляду.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалено про поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 наступним чином: виділено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в натурі приміщення в житловому будинку «А-1, а1, а'-1»: І - сіни 3,2 кв.м.; ІІ - сіни 4,9 кв.м.; ІІІ - сіни 2,3 кв.м.; 1 - житлова 14,2 кв.м; 2- житлова площа 16,7 кв.м.; 3 - житлова 22,5 кв.м.; 4 - кухня 13,6 кв.м.; надвірні господарські споруди: сарай Б-1, площею 41,6 кв.м.; сарай - Г-1, площею 27,8 кв.м.; погріб з шийкою - Д-1 п/д, площею 19 кв.м.; літній душ О-1, площею 2,8 кв.м.; вбиральня П-1, площею 2,2 кв.м.; 38/100 часток № 2 - ворота; 38/100 часток № 1 - огорожа, з яких 21/25 частки належить ОСОБА_3 , 4/25 частки належить ОСОБА_4
ОСОБА_1 виділено в натурі приміщення в житловому будинку «А-1, а`-1»: 1 - житлова площа 8,8 кв.м.; 2 - житлова площа 11,0 кв.м.; надвірні господарські споруди: сарай Н-1, площею 9,4 кв.м.; крильце «а»; 8/100 часток № 2 - ворота; 8/100 часток № 1 огорожа.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 0,4999 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, місцевий суд виходив із необґрунтованості позовних вимог, а саме: відсутністю підстав для виділення в їх користування земельної ділянки відповідно до висновку судового експерту, так як площа та конфігурація земельної ділянки, що закріплена за домоволодінням змінилася, а також у зв`язку з відсутністю відповідного рішення органу місцевого самоврядування про виділ та закріплення встановленої площі земельної ділянки за співвласниками домоволодіння.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду в частині відмови у виділенні у їх користування земельної ділянки, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в цій частині.
В іншій частині рішення суду не оскаржено.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу було задоволено частково. Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_3 і ОСОБА_4 скасовано, та ухвалене нове судове рішення, яким їх позов про виділення у користування земельної ділянки задоволено частково. Виділено у користування ОСОБА_3 і ОСОБА_4 п`ять окремо розташованих земельних ділянок загальною площею 1974,5 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до першого варіанту судової земельно-технічної експертизи № 140/17 від 30 червня 2017 року та доданого до нього графічного виділу, у тому числі виділено:
- площу частини земельної ділянки під частиною житлового будинку літ. «А» та господарськими спорудами 203,9 кв.м.;
- площу частини земельної ділянки під двором та частиною городу 1642 кв.м.;
- і 38/100 частини площі земельної ділянки загального користування співвласників 128,6 кв.м. (338,3х38/100).
Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року зазначене рішення апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року допущено заміну відповідача ОСОБА_11 на ОСОБА_7 за зустрічним позовом ОСОБА_1 та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_11 на ОСОБА_7 за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 213 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення в частині, що оскаржується, відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 (правонаступниці позивача ОСОБА_9 ) належить успадковані 32/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 - 6/100 часток того ж житлового будинку за договором дарування від 17 липня 1990 року. Відповідач у справі ОСОБА_1 успадкував 8/100 часток вищевказаного будинку. Інші частки будинку належать третім особам.
Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, що надана співвласникам будинку у користування, площа якої час від часу змінювалася.
Так, з матеріалів реєстраційної справи № 6, що міститься в архівній інвентарній справі, первинна реєстрація права власності співвласників на домоволодіння відбулася 13 серпня 1949 року, у висновку якої було зазначено про те, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 6 775 кв.м. без посилань на будь-які правовстановлюючі документи про відведення земельної ділянки такою площею за вказаним домоволодінням.
Зі змінами, що відбувалися внаслідок будівництва та переобладнання будівель та споруд, змінювалися розміри земельної ділянки, яка перебувала в користуванні співвласників вказаного домоволодіння. Такі зміни відображалися в генеральних планах (схемах) за різні роки, що містяться в матеріалах інвентарної справи.
Зокрема, станом на 15 червня 1948 року площа земельної ділянка за вказаною адресою складала 6 775 кв.м; станом на 22 червня 1950 року зазначена в генеральному плані (схемі) відповідно 5 788 кв.м; станом на 10 листопада 1963 року - 5 761 кв.м; станом на 26 листопада 1966 року та 25 лютого 1975 року 5 427 кв.м. При цьому відповідно до довідки Вознесенського міського бюро технічної інвентаризації від 26 серпня 1975 року за № 613, що надавалася нотаріальній конторі площа земельної ділянки складала 5 427 кв.м, підставою для користування земельною ділянкою зазначено рішення виконкому Вознесенської міської ради № 355 від 13 грудня 1954 року, на підставі якого норма землекористування складає 2 602 кв.м, а за вказаною адресою встановлено надлишок земельної ділянки розміром 2 825 кв.м. Станом на 21 квітня 1976 року та на 05 березня 1986 року за генеральним планом (схемою) загальна площа земельної ділянки складає - 5 460 кв.м.
24 листопада 1993 року на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради № 210 від 17 серпня 1993 року співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було видано державний акт на право приватної власності на землю, за яким була передана земельна ділянка за вказаною адресою для обслуговування житлового будинку на праві пожиттєвого спадкового володіння загальною площею 5 460 кв.м.
Проте, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 липня 2012 року зазначене рішення виконкому визнано незаконним, а виданий на підставі нього державний акт недійсним.
За висновком експерта від 29 квітня 2016 року конфігурація земельної ділянки на час проведення експертизи змінена внаслідок її забудови та користування співвласниками та її загальна площа складає 4 999 кв.м.
Висновком повторної судової земельно-технічної експертизи № 140/17 від 30 червня 2017 року також було встановлено зміну конфігурації меж спірної земельної ділянки за рахунок побудов та самовільного захоплення частин земельної ділянки, фактична загальна площа земельної ділянки складає 5 196 кв.м за вирахуванням двох самовільно захоплених земельних ділянок загальною площею 75 кв.м (5 196+75=5 271 кв.м).
Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.
Порядок користування земельною ділянкою, на якій збудовано у встановленому порядку належний громадянам на праві приватної власності жилий будинок, визначається співвласниками цього будинку залежно від розміру їх часток у спільній власності на будинок (ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України).
Відповідно до ст. 4 Земельного Кодексу У.Р.С.Р від 2 листопада 1922 року (далі ЗК У.Р.С.Р) право безпосереднього користування землями сільськогосподарського призначення із складу єдиного державного земельного фонду на встановлених законом підставах надається: а) трудовим землеробцям та їх об?єднанням; б) міському поселенню; в) державним установам та підприємствам.

Землі, які не знаходяться в безпосередньому користуванні вказаних вище землекористувачів, відносяться до безпосереднього розпорядження Народного Комісаріата Землеробства та надаються державою з особливих постанов і на особливих умовах: установам, кооперативним і громадським організаціям і окремим особам.
Згідно зі ст.ст. 12, 13, 14, 15 ЗК У.Р.С.Р. право на землю трудового користування визнається у вигляді: а) права на земельну ділянку в одному або декількох місцях (хутір, відруб, черезсмужні ділянки); б) права на частку землі з наділу земельного суспільства; в) права на участь в спільному користуванні угіддями земельного суспільства.
Звернення земель трудового користування під несільського-господарські промисли і виробництва допускається лише з дозволу повітових земельних органів.
Право на нові ділянки землі трудового користування надається шляхом: а) відведення цих ділянок земельними органами, б) надання землі земельними товариствами.
Відведення землі земельними органами проводиться за правилами землеустрою (частина IV). Надання ж землі товариствами проводиться за правилами земельного статуту товариства або за його вироком.
Статтею 16 Земельного Кодексу Української РСР 1970 року (далі ЗК УРСР) встановлено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.
За положеннями ст. 20 ЗК УРСР відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.
Згідно зі 22 ЗК УРСР право власності чи право користування нею, яке підлягає судовому захисту, виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує це право.
З наведених норм права, можна дійти висновку про те, що починаючи з 1922 року на законодавчому рівні було встановлено право надання в користування земельних ділянок шляхом їх відведення. Для здійснення такого відведення, уповноважені на це органи повинні були встановити відповідну конфігурацію земельної ділянки (встановити межі та конкретно визначити її розмір).
Отже спори про землекористування земельною ділянкою мають вирішуватися судом з урахуванням меж земельної ділянки в натурі, встановлених землевпорядними організаціями, та одержаних сторонами документів, що посвідчують їхнє право на земельну ділянку в цих межах.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог первісного позову в частині визначенні порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для виділення в користування позивачам земельної ділянки, так як площа та конфігурація земельної ділянки, що закріплена за домоволодінням не визначена, а також у зв`язку з відсутністю відповідного рішення органу місцевого самоврядування про виділ та закріплення встановленої площі земельної ділянки за співвласниками домоволодіння.
З огляду на встановлені обставини та надані сторонами на підтвердження цих обставин докази, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
За правилами ч. 1 ст. 59 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).
Аналогічні приписи містяться в ст.ст. 76, 81 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.
Як встановлено висновками експертиз, які були проведені у справі, розмір площі спірної земельної ділянки є різним.
Висновком експертизи від 29 квітня 2016 року № 125-109 встановлено
4 999 кв.м фактичного користування земельною ділянкою.
Висновком повторної судової земельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № 140/17, встановлено 5 271 кв.м фактичного користування земельною ділянкою відповідно до кадастрової зйомки спірної земельної ділянки.
Між тим з виписки із рішення Вознесенської міської Ради народних депутатів від 17 вересня 1991 року № 219 вбачається, що за співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 закріплено в пожиттєве спадкове володіння земельна ділянка загальною площею 5 460 кв.м. Проте ці рішення не було реалізовано співвласниками, оскільки відповідні правовстановлюючі документи не були отримані та межі цієї земельної ділянки не визначалися.
Сам по собі факт користування земельною ділянкою, на який посилаються позивачі, не є правовою підставою для визначення порядку користування цією земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння, яке збудовано на цій земельній ділянці.
З урахуванням викладеного та з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність у сторін права користування земельною ділянкою з конкретно визначеною конфігурацією (встановлені межі та конкретно визначений її розмір), висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про виділення у користування земельної ділянки виходячи з її розміру, який визначений фактичним користуванням, є обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. Отже ухвалене судове рішення суду першої інстанції не позбавляє можливості позивачів за вирішенням питання щодо меж земельної ділянки, на якій збудовано у встановленому порядку належний співвласникам жилий будинок, звернутися до органу місцевого самоврядування.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судові рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог сторонами не оскаржувалося, а відтак судом апеляційної інстанції не перевірялось.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 0,4999 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.