Єдиний унікальний номер справи 369/2024/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором пайової участі,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтовував наступним:

За умовами договорів пайової участі від 28.09.2016 з №№ 84 по 93 та від 25.10.2017 з №№ 118-120 ОСОБА_1 як замовник будівництва зобов`язався перерахувати до спеціального фонду Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради грошові кошти в якості пайової участі у розвитку інфраструктури с.Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, однак умови зазначених договорів відповідачем не були виконані у повному обсязі, грошові кошти не сплачені.За таких умов за вирішенням даного питання позивач і звернувся з позовом до суду.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2019 року вищезазначений позов задоволений.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду 26 грудня 2019 року відповідач подав заяву про його перегляд. Свою заяву обґрунтовував тим, що не був належним чином повідомлений про дату проведення судового засідання, в якому було постановлено оскаржуване рішення, а суд, в свою чергу, вирішуючи даний спір, не дослідив всіх обставин справи, які прямо впливають на правову оцінку спору між сторонами.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року подана заява була залишена без задоволення.

23 липня 2020 року відповідач подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій зазначає про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначив про відсутність підстав для ухвалення заочного рішення. Вважає, що судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема справа з його точки зору не підсудна суду цивільної юрисдикції. Крім того укладеними між позивачем і відповідачем договорами була передбачена відповідальність за порушення обов`язку внесення коштів у формі пені, інших форм відповідальності передбачено не було, відтак нарахування на суму заборгованості 3% річних та інфляційних втрат є неправомірним. Крім того зазначає про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт того, що відповідач не сплатив грошові кошти за договором, у матеріалах справи відсутні будь-які банківські виписки по рахунках позивача, які б могли підтвердити несплату коштів. Також подана позивачем копія Договору №98 пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Петропавлівська Борщагівка та с. Чайки не є належним та допустимим доказом у справі з огляду на те, що не затверджена у встановленому порядку виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків:

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.

Колегія суддів не може погодитися з позицією апелянта щодо віднесення даного спору до господарської юрисдикції.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів, визначено ст. 19 ЦПК України. Так суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Віднесення справ до юрисдикції господарських судів регламентовано положеннями ст. 20 ГПК України. Зокрема, основним критерієм для цього служить як суб`єктний склад, так виникнення спору з приводу господарських правовідносин.

З точки зору суду з представлених до суду матеріалів не вбачається підстав для віднесення даної категорії справ до господарської юрисдикції. Зокрема договори про пайову участь (а.с.19а-21, т.І) сільською радою були укладені з відповідачем як з громадянином, а не як із суб`єктом підприємницької діяльності. Не вбачається з матеріалів справи і особливого характеру правовідносин, які виникли між сторонами, які б відносили дану справу до категорії господарських спорів. При цьому не обґрунтовує віднесення даних договорів до господарських і сам апелянт, оскільки окрім наведеного ряду нормативних документів щодо класифікації господарських договорів, належного обґрунтування, чому укладені між сторонами договори про пайову участь апелянт вважає господарськими, апеляційна скарга не містить.

Не може погодитися колегія суддів ї з іншими доводами апеляційної скарги. Зокрема апелянт стверджує про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України через те, що в договорі вже передбачена пеня за невиконання договірних зобов`язань, що в свою чергу на думку апелянта унеможливлює застосування положень ст. 625 ЦК України. В той же час така позиція апелянта не ґрунтується на положеннях закону.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому нарахування 3 % річних та інфляційне відшкодування не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такого правого висновку дійшла Велика Палати Верховного Суду в своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Не може погодитися колегія суддів апеляційного суду із доводами апелянта щодо недоведеності позивачем факту невиконання відповідачем свого зобов`язання.

Положеннями ч.4 ст. 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події, обов`язок доведення вчинення такої дії або наявності такої події покладається саме на такого учасника, який стверджує про її вчинення чи існування. За таких умов, критикуючи позицію позивача щодо не проведення відповідачем оплат за спірними договорами, саме відповідач мав надати докази проведення таких оплат, чого в рамках даної справи зроблено не було.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом і посилання відповідача на неналежність одного з представлених до суду договорів через не затвердження його виконавчим комітетом. У відповідності до встановленої положеннями ст. 204 ЦК України презумпції правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На час розгляду справи згаданий договір не був визнаний неправомірним в судовому порядку, як і не встановлена його неправомірність положеннями закону. При цьому, питання правомірності даного договору не було предметом дослідження відповідно до заявлених в суді першої інстанції вимог і в даній справі. За таких умов у суду відсутні підстави для неприйняття такого договору.

Окремо звертає увагу колегія суддів апеляційного суду й на те, що у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише у випадку, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи по суті питання. Оскільки апелянтом не наведено, яким чином інші доводи його скарги могли призвести до невірного вирішення справи по суті спору, вони також не можуть бути прийняті апеляційним судом в якості підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько