КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №756/583/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Майбоженко А.М.

21 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Київ від 26 вересня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та з урахуванням зміни позовних вимог просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 127 544 доларів США, що складається із суми основного боргу у розмірі 110 000 доларів США та 3% річних від простроченої суми у розмірі 17 544 доларів США.

Рішенням Оболонського районного суду м. Київ від 26 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не прийнятий до уваги факт переривання строку позовної давності, внаслідок часткового повернення відповідачем суми боргу та неможливості звернення з позовом до суду в обумовлені діючим законодавством строки.

Зазначає, що розписка відповідача про передачу позивачем останньому в борг коштів була покладення на зберігання в орендованому сейфі разом з іншими документами до Банку, та у зв`язку з анексією території АР Крим робота ПАТ КБ «ПриватБанк» була припинена, приміщення опечатано, та лише 12.11.2018 позивачу був забезпечений доступ до орендованого сейфу.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2334/2020
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що позивачем не надано доказів визнання та часткового повернення боргу в 2016 році, зберігання розписок в банківському сейфі до 2018 року, оскільки договір оренди передбачав строк користування до 18.12.2013. Відповідач кошти за борговою розпискою повернув.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент пред`явлення позову, позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення суми боргу. Сам факт відсутності оригіналу розписки у володінні позивача не може вважатись достатньою підставою для поновлення строку позовної давності.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно з розпискою від 07 листопада 2013 року, поданої позивачем разом з позовною заявою, ОСОБА_3 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 120 000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 07 грудня 2013 року (а. с. 8).

ОСОБА_2 зазначив, що до теперішнього часу відповідач свої зобов`язання з погашення боргу не виконав, у зв`язку з чим звернувся із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до закону.

Встановлено, що ОСОБА_3 визнано факт написання ним вказаної боргової розписки, про що зазначено у письмових заявах по суті справи та у судовому засіданні особисто.

Відповідач, будучи допитаним в якості свідка, зазначив, що заснувавши ПАТ «Авіакомпанія «Ейр Онікс», під час здійснення господарської діяльності, він мав дефіцит обігових коштів. Гроші займав у ОСОБА_5 , з яким був знайомий 7-8 років та мав дружні стосунки. ОСОБА_3 вказує, що 5 - 7 листопада (точну дату не пам`ятає, оскільки сплив значний проміжок часу) 2013 року, поговоривши з ОСОБА_5 , який на той час займав посаду заступника начальника ГУ СБУ в АР Крим, попросив у нього позику у розмірі 120 000 доларів США, яку останній погодився надати. До цього відповідач також неодноразово займав грошові кошти у ОСОБА_5 , які останній передавав особисто або через довірених йому людей. Приблизно через годину до ОСОБА_3 в офіс приїхав ОСОБА_2 з домовленою сумою коштів, відповідач вказує, що тоді вперше побачив позивача. ОСОБА_3 написав розписку про отримання 120 000 доларів США від ОСОБА_2 , знаючи що ця розписка - підтвердження про отримання коштів для ОСОБА_5 , оскільки впевнений, що це його кошти. Після отримання позики ОСОБА_3 запустив взяті кошти в обіг своєї компанії. Приблизно через місяць відповідач зателефонував ОСОБА_5 та сказав, що може повернути йому отримані у борг гроші. По спливу декількох годин до ОСОБА_3 за місцем його роботи, приїхав ОСОБА_2 , який забрав кошти у розмірі 120 000 доларів США, однак сказав, що оригінал розписки, від 07 листопада 2013 року, написаної ОСОБА_3 не встигнув взяти та порадив її забрати пізніше у ОСОБА_5 . Через декілька днів ОСОБА_3 зателефонував до ОСОБА_5 та сказав що розписку про отримання ним у позику коштів йому не повернуто, після чого до нього приїхав ОСОБА_2 , за його словами він не міг знайти про розписку та написав на окремому аркуші іншу розписку, що претензій до ОСОБА_3 з повернення 120 000 доларів США не має. Також зазначив, що не може представити суду розписки ОСОБА_2 про повернення позики, оскільки місцезнаходження цієї розписки він встановити не зміг.

Надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_2 , а позичальником - ОСОБА_3 , містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів у розмірі 120 000 доларів США та зобов`язання з їх повернення до 07 грудня 2013 року, які відповідач не виконав. З цих підстав суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача суми боргу 110 000 доларів США (в межах заявлених позовних вимог).

Разом з тим, ОСОБА_3 у судовому засіданні та своїх письмових заявах заявляє про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Щодо висновків суду першої інстанції про необхідність застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Між тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій щодо реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором.

Зі змісту договору позики від 07 листопада 2013 року вбачається, що укладений між сторонами договір є строковим із датою виконання до 07 грудня 2013 року, а із відповідним позовом про повернення коштів позивач звернувся до суду 28 грудня 2018 року, тобто із пропуском строку встановленого ст. 257 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність застосування трирічного строку позовної давності до даних правовідносин правильними.

Доводи апеляційної скарги про переривання строку позовної давності, враховуючи часткове повернення боргу 16.11.2016 у сумі 10 000 доларів США не спростовують висновків суду.

Факт повернення будь-якої суми коштів на виконання договору позики 16 листопада 2016 року відповідач заперечує, мотивуючи тим, що повернення позиченої суми ним відбулось ще у 2013 році.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_5 , який бачив сторін по справі в дверях офісної будівлі, а згодом і в іншому кабінеті на другому поверсі бачив кошти на столі. ОСОБА_5 зазначив, що не був присутнім в момент передання коштів ОСОБА_3 ОСОБА_2 в 2016 році, а про належність та факт передачі коштів йому стало відомо лише зі слів позивача.

Також апелянт підтверджує, що напис про повернення боргу був вчинений ОСОБА_2 на розписці в 2018 році, але датований 16.11.2016.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Враховуючи наведене, позивачем не надано достовірних даних на підтвердження повернення частково коштів за договором позики відповідачем позивачу, що є підставою для переривання строків позовної давності.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що розписка відповідача про передачу позивачем останньому в борг коштів була покладена на зберігання в орендованому сейфі разом з іншими документами до Банку, та у зв`язку з анексією території АР Крим робота ПАТ КБ «ПриватБанк» була припинена, приміщення опечатано, та лише 12.11.2018 позивачу був забезпечений доступ до орендованого сейфу не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Встановлено, що після анексії території АР Крим, ПАТ КБ «ПриватБанк» деякий час продовжував працювати, а позивачем не зазначено підстав неможливості раніше звернення до Банку для повернення своїх документів.

Отже, доводи апеляційних скарг не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Київ від 26 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22.01.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова