КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 326/988/19 Головуючий 1 інстанція - Остапчук Т.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості із заробітної плати,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості із заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона до 16.01.1989 року працювала у відділі автоматизованого бухгалтерського обліку державного підприємства «Донецька залізниця». Відповідно до наказу від 02.02.2015 року №9/л була переведена на посаду бухгалтера І категорії в інформаційно-обчислювальний центр ДП «Донецька залізниця». 17.07.2017 року її було звільнено з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України. У день звільнення було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 34 843 грн. 29 коп. Заборгованість виникла у період з липня 2016 року по липень 2017 року.

ОСОБА_1 вказує на те, що зазначена заборгованість із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч.1 ст. 47 та ч. 1 ст.116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. Вважає, що згідно з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням зазначеного просила суд стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» заборгованість із заробітної плати у розмірі 34 843 грн. 29 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 34 843 гривень 29 копійок.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.07 2017 року по 16 вересня 2018 року без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів у розмірі 54 656 гривень 22 копійок.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4316 гривень 83 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід Держави судовий збір у розмірі 938грн. 16 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що суд першої інстанції задовольняючи частково позов помилково вважав доведеним та встановленим факт нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за липень 2016 року та за період з березня по липень 2017 року. Також суд дійшов помилкового висновку про підтвердження та встановлення сум нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам відповідача.

Апелянт вважає, що розрахунки заробітної плати та табеля обліку використання робочого часу за спірний період, які надала позивач, не є належними письмовими доказами у розумінні п.5.27 ДСТУ 4163-2003 та п.4.95 ЦПК України, оскільки такі документи неналежно оформлені. А відсутність у висновку ТПП України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року назви «сертифікат» не свідчить про те, що цей доказ є неналежним, оскільки він підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем під час її звільнення, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітка за час затримки розрахунку при звільнені з 18.07.2017 року по 16.09.2018 року у розмірі 54 656,22 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмір 4 316,83 грн.

АТ «Українська залізниця» зазначило, що відсутність в матеріалах справи індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 призвело до помилкового висновку суду про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачу. Також вважає помилковим висновок суду щодо форсмажорних обставин, які унеможливили здійснити відповідний розрахунок з позивачем

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалася.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрнутованості заявлених позовних вимог.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства, суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статті 11 ЦК Україницивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частиною першою статті3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається зКЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першоїстатті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці»заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці»визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з частиною першоюстатті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондується із обов`язком роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, й виплатити їх; тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці»структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованоїЗаконом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці».

Згідно із частиною першоюстатті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положеньстатті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ДП «Донецька залізниця» на посаду оператора 1 категорії у відділ автоматизованого бухгалтерського обліку, що підтверджується наказом № 15/л від 11.01.1989 року.

Наказом № 9/л від 02.02.2015року ОСОБА_1 було переведено на посаду бухгалтера 1 категорії інформаційно-обчислювального центру ДП «Донецька залізниця».

Відповідно до Закону України від 23.02.2012 року № 4442-IV, Постанови КМУ від 25.06.2014 року №200, Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з наказом правління ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З 01.08.2016 року згідно з наказом № 2/ос від 05.08.2016 року у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» за переводом ОСОБА_1 прийнята бухгалтером 1 категорії виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

31.05.2017 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників, наказ від 10.07.2017 року № 2900/ДН-ос.

Відповідачем було надано на запит позивача перелік документів для остаточного розрахунку з бухгалтером 1 категорії ОСОБА_1 .

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Звертаючисть до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказала, що невиплаченою є сума 34 843 грн. 29 коп.

Згідно наданих ОСОБА_1 розрахунків заробітної плати, належні до сплати суми при звільнені позивачу за час затримки за: липень 2016 року - 5 225 грн. 15 коп.; березень 2017 року - 4 546 грн. 32 коп., з яких виплачено позивачу аванс у розмірі 2 224 грн. 19 коп.; квітень 2017 року - 4 512 грн. 87 коп.; травень 2017 року - 2 657 грн. 72 коп.; червень 2017 року - 3 275 грн. 80 коп.; липень 2017 року - 17 069 грн. 43 коп.

Такі розрахунки відповідають даним табелів обліку використання робочого часу.

На підтвердження суми про виплату відповідачем позивачу надано довідку про доходи ОСОБА_1 від 28.05.2019 року № 448/2, за якою нараховано до виплати в період з березня 2017 року по липень 2017 року - 2 224 грн. 19 коп., а також надано відомості про виплату грошей № 30.

З урахуванням наданих позивачем у розпорядження суду розрахунків, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, підтверджена належними доказами у справі.

Отже,задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за вказаний період, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність заборгованості та її розмір підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами нарахування заробітної плати позивачеві за спірний період, тому сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, підтверджена доказами, підлягає до задоволення у повному розмірі у сумі 34 843 грн. 29 коп. При цьому, районний суд врахував частково виплачені позивачу суми заробітної плати у розмірі 2 224 грн. 19 коп., що підтверджено платіжною відомістю № 30.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про підтвердження та встановлення сум нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за липень 2016 року та за перод з березня по липень 2017 року колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Із матеріалів справи вбачається, що на час ухвалення судового рішення позивачу не виплачена нарахована за липень 2016 року та за період з березня по липень 2017 року заробітна плата та компенсаційні виплати.

Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з працівником в день його звільнення відповідач суду не надав.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, і саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Встановивши, що відповідачем не доведено факт сплати заробітної плати позивачу при звільненні з АТ «Українська залізниця», такого розрахунку не проведено і на день ухвалення рішення суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати.

Відповідач не спростував розмір заборгованості із заробітної плати, тому суд обґрунтовано прийняв саме той розмір, який визначений позивачем і наведений у його розрахунку.

Суд обґрунтував чому не прийняв надані відповідачем докази. Такий висновок суду є законним та обгрунтованим. Відповідачем не зазначено обставин, на підставі яких він не міг подати до суду відповідні докази, на підтвердження свої заперечень проти позову, у визначений законом строк.

Не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи і доводи апеляційної скарги відповідача в частині неврахування судом першої інстанції при вирішенні питання щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Українська залізниця», яким, на думку скаржника, засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійснені господарської діяльності вказаного товариства на території не підконтрольній українській.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача про форс-мажорні обставини, зумовлені збройною агресією РФ та антитерористичною операцією на сході України, унеможливлення виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст.ст. 47,83,115,116 КЗпП України, є безпідставними, оскільки форс-мажорні обставини не можуть бути підставами для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нормативно-правові акти про працю не передбачають підстав для звільнення роботодавця від обов`язку зі сплати доведеної суми заборгованості по заробітній платі.

При цьому, відповідачем також не заперечувався факт того, що в період до липня 2016 року будь-яких перешкод у дотриманні трудового законодавства між сторонами не виникало: заробітна плата працівникам нараховувалася і виплачувалася, видавалися накази щодо прийняття, переміщення, звільнення саме з урахуванням норм КЗпП України, вносилися відповідні записи до трудових книжок в тому числі в частині внесення запису про звільнення ОСОБА_1 у липні 2017 року.

В силу положень ч. 1ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», форс-мажорні обставини можуть підтверджуватися виключно сертифікатом про такі обставини, який в матеріалах справи відсутній. Не було його надано відповідачем і в ході апеляційного розгляду справи.

Висновок Торгово - промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21 -10.2 має виключно інформаційний характер, та не є належним доказом, який би свідчив, що порушення регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» законодавства про працю відбулось під впливом форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили).

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» не є юридичною особою, а ПАТ «Українська залізниця» територіально розміщенав місті Києві, у зв`язку з чим будь-яких перешкод для належного виконання відповідачем власних обов`язків передпозивачем не встановлено.

Крім того, пунктами 1 та 2 рішення РНБО України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України № 66/2017 від 15.03.2017 року, вирішено тимчасово, до реалізації пунктів 1 та 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно з законодавством України, було припинине переміщення вантажів через лініюзіткнення в межах Донецької та Луганської областей. КМУ доручено невідкладно вжити заходів щодо: припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, крім вантажів що мають гуманітарний характер і надаються українськимита міжнародними гуманітарними організаціями.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» № 265 від 25.04.2017 року «Про деякі питання діяльності ПАТ «Укрзалізниця» визнано таким, що втратив чинність наказ ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15.06.2016 року «Про деякі питання діяльності ПАТ «Укрзалізниця», яким були затверджені структури Донецької дирекції залізничних перевезень та Луганської дирекції залізничних перевезень сформовані щодо них виробничі потужності, передбачено необхідну кількість персоналу для проведення інвентаризації майна, обслуговування інфраструктури та централізованого управління перевезеннями.

Донецька дирекція залізничних перевезень, як структурний підрозділ Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» була виключена із структури ПАТ «Укрзалізниця» 25.04.2017 року. ОСОБА_1 була звільнена з посади 17.07.2017 року. Наказ про звільнення виданий зазначеною вище організацією, скріплений печаткою та підписом посадової особи.

За таких обставин, колегіясуддів вважає, щобудь - яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що з 20 березня 2017 року ПАТ «Українська залізниця» втратила об`єктивну можливість дотримуватися трудового законодавства щодо оплати праці працівників, матеріали справи не містять.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом п. 8 Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зазначена позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі №592/11217/16-ц.

Суд першої інстанції вірно вважав помилковим розрахунок, за яким позивач бере середньоденний заробіток для розрахунку відпустки, оскільки його зроблено не за останні 2 календарні місяці що передували місяцю звільнення як це передбачено у п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а тому суд зробив власний розрахунок, який відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України. Виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача, який становить 186 грн. 54 коп., та періоду затримки виплати заробітної плати у 293 робочий день, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України становить (186,54 грн. х 293 робочих днів) 54 656 грн.22 коп., а тому районний суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача в цій частині та у зазначеному розмірі.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення компенсації, то відповідно до постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та частково стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період: липень 2016 року та березень-липень 2017 року. Сума невиплаченої заборгованості за липень 2016 року - 1371 грн. 60 коп., березень 2017 року 280 грн. 24 коп., квітень 2017 року - 555 грн. 99 коп., травень 2017 року - 289 грн. 16 коп., червень 2017 - 299 грн. 08 коп., липень 2017 - 1520 грн. 89 коп. у загальному розмірі 4316 грн. 96 коп.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано відповідачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для часткового задоволення первісного позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанціїв частині його перегляду судом апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмовити у задоволеннві позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, в частиній його оскарження, відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк