Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"16" грудня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченка Ю.М., за участю секретаря судового засідання Прилепо Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою. Зазначала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку також зареєстровані відповідачі, які з 2015 року в будинку не проживають, забрали особисті речі, не несуть жодних обов`язків з утримання житла та сплати комунальних послуг. Просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позивачка до суду не з`явилася, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позов підтримала, не заперечувала проти винесення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання не прибули з невідомої суду причини, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, та надали висновок згідно з яким залишили вирішення питання щодо визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , такою що втратила право користування жилим приміщенням на розсуд суду.

Ухвалою суду від 16.12.2020 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.6, 7), а отже, наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном.

Відповідно до довідки управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання від 24.09.2020 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 8).

Відповідно до Акту про фактичне проживання № 292 від 22.09.2020 року в будинку АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають з 2015 року (а.с.9).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані в АДРЕСА_3 , (а.с. 16, 20-21, 27-28).

ОСОБА_4 , який є батьком ОСОБА_2 , надав згоду та зняття останньої з реєстраційного обліку за місцем проживання: України, АДРЕСА_2 , у зв`язку з реєстрацією них за місцем мешкання в Російській Федерації (а.с. 36).

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї.

Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Так, виконавчим комітетом Маріупольської міської ради 26.11.2020 року затверджено висновок, з якого вбачається, що питання визнання неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залишено на розсуд суду.

Разом з цим, встановлено, що відповідачі зареєстровані в Російській Федерації.

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_2 , не досягла повноліття, за місцем реєстрації не проживає, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивачки та достатність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_2 .

З огляду на це, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265, 280-283 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст. 163 СК України, ст. 15, 18, 71, 72 ЖК України, Законами України «Про місцеве самоврядування», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Про охорону дитинства», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_2 .

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко