ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 січня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12430/19

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/234/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретарів - Шкарупи Ю.В., Зіньковець О.О.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі державний реєстратор прав на нерухоме майно відділу економічного розвитку, адміністративних послуг та державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Пінчук І.Ю., ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 грудня 2019 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу економічного розвитку, адміністративних послуг та державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Пінчука І.Ю., ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрації прав та обтяжень, та запису про проведену державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

місце постановлення ухвали судом першої інстанції м. Чернігів

дата складання повного тексту ухвали 06.12.2019

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу економічного розвитку, адміністративних послуг та державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Пінчука І.Ю., а також ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 49174715 від 16.10.2019 08:19:38, та запису про проведену державну реєстрацію права власності № 33679904 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування спірним нежитловим приміщенням, яка ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2019 року об`єднана в одне провадження з позовом ОСОБА_1

05.12.2019 ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення з літери 1 по літеру АДРЕСА_1 , загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 . Заяву було обґрунтовано тим, що у порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_3 він отримав у власність нежитлове приміщення з літери 1 по літеру АДРЕСА_1 , загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2 , проте в результаті незаконних дій відповідачів право власності на вказане нежитлове приміщення було зареєстровано за ОСОБА_2 , тому незабезпечення позову унеможливить виконання рішення суду, оскільки існує реальна загроза відчуження ОСОБА_2 спірного нежитлового приміщення.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 грудня 2019 року заяву задоволено, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення з літери 1 по літеру 16, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2 , та належить на праві власності ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Скаржник вважає, що ухвала не містить жодного обґрунтування щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову. Єдиним обґрунтуванням для застосування заходів забезпечення позову суд вказує можливість за час судового розгляду справи відчужити приміщення, не наводячи жодних мотивів. В той же час жодними належними та допустимими доказами припущення позивача про вірогідну можливість відчужити відповідачем майно не підтверджені, у зв`язку з чим суд повинен був відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, про що також зазначив Верховний Суд у справі №910/23468/17 з подібними обставинами. Скаржник наполягає на тому, що накладення ухвалою арешту на нерухоме майно порушує його право як власника на мирне володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції та ст.41 Конституції України. На думку відповідача, накладеним арештом його позбавлено права використати майно, укладати з постачальниками договори на надання комунальних послуг. Крім того, скаржник вважає, що суд повинен був застосувати зустрічне забезпечення, оскільки інформації про зареєстроване за позивачем на території України право власності на нерухоме майно, транспортні засоби, доходи суду не було надано.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року N 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Вказане відповідає правовому висновку висловленому Верховним Судом 25 вересня 2019 року у справі N 320/3560/18.

У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про презумпцію правочинів і необґрунтованість позову є безпідставними.

ОСОБА_1 пред`явлено позов про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 49174715 від 16.10.2019 08:19:38, та запису про проведену державну реєстрацію права власності № 33679904 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які були проведені щодо нерухомого майна - нежитлове приміщення з літери 1 по літеру АДРЕСА_1 , загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Вимоги мотивовані тим, що зазначене нежитлове приміщення було успадковане ним після смерті батька, перебувало в його власності. Двічі кредитору рішеннями судів було відмовлено в позові про стягнення заборгованості, проте, несподівано для спадкоємця, за рішенням державного реєстратора від 16.10.2019 було проведено переєстрацію права власності на це майно за ОСОБА_2 . Позивач вважає такі дії реєстратора незаконними, у зв`язку з чим і подано даний позов.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти заявлених позовних вимог, зазначаючи, що він на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22.07.2019 реалізував своє право на задоволення вимог як іпотекодержателя і в позасудовому порядку зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження.

З огляду на викладене, між сторонами виник спір щодо права власності на нежитлове приміщення з літери 1 по літеру АДРЕСА_1 , загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

З огляду на положення статей 149 та 150 ЦПК України, суд першої інстанції вірно виходив із наявності спірних обставин, з якими пов`язується застосування відповідних заходів забезпечення позову, та зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову і предметом позову, відповідністю та співмірністю вжитих заходів забезпечення позову. Реалізація спірного майна відповідачем в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Доводи скаржника щодо відсутності даних щодо можливої реалізації спірного майна колегія суддів до уваги не приймає з огляду на положення ч.2 ст.149 ЦПК України. За відсутності будь-яких обмежень, власник має можливість у будь-який час відчужити спірне майно. Враховуючи вказане, застосований захід забезпечення позову спрямований на нівелювання ризиків, пов`язаних із вчиненням дій, що можуть вплинути на наявність, цілісність і схоронність такого майна. Висновки суду з цього приводу є законними та обґрунтованими.

Скаржником не надано належних та допустимих доказів, що вжиті судом заходи забезпечення позову щодо накладення арешту призведуть до негативних наслідків, про які вказано в апеляційній скарзі «обмеження права укладати договори з постачальниками комунальних послуг, відраховувати податок на нерухоме майно чи вчиняти інші дії, необхідні для експлуатації будівель відповідно до вимог протипожежної безпеки та санітарних норм».

З цих же підстав не приймаються доводи ОСОБА_2 щодо порушення ухвалою суду його права на мирне володіння майном.

Доводи скаржника щодо безпідставного невжиття зустрічного забезпечення колегія суддів до уваги не приймає. Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Даних для застосування ч.3 ст.154 ЦПК України скаржником суду не надано. Відповідачі не позбавлені права звернутися до суду із клопотанням про зустрічне забезпечення з метою відшкодування збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі №910/23468/17 є безґрунтовним, оскільки ця постанова ухвалена 07.06.2017 колегією суддів Касаційного господарського суду у справі за заявою, яка подана до пред`явлення позову. Правовідносини за цих підстав не є подібними.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 грудня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови складений 23.01.2020.