П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення коштів та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив про те, що з липня 2016 року працював на Державному підприємстві «Донецька залізниця», яке в подальшому реорганізовано у публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». 17.07.2017 року, позивач був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. На день звільнення позивача йому була нарахована але не виплачена заробітна плата за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України, що в сумі склало 21 627,51 грн. Позивач вказував, що вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч.1 ст. 47 та ч. 1 ст.116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. В іншому випадку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність у вигляді нарахування та виплати такому працівникові середнього заробітку за весь час прострочення.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року вищезазначений позов задоволено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що судом не взято до уваги доводи відповідача, які належно обґрунтовують підстави для відмови у задоволенні даного позову. При цьому висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити та вирішити питання судових витрат.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступних висновків:

Свою незгоду з ухваленим по справі рішенням апелянт обґрунтовує насамперед наступними доводами:

1. відсутністю первинних документів про нарахування заробітної плати;

2. відсутністю вини роботодавця у невиплаті заробітної плати через форс-мажорні обставини, відтак відсутністю підстав для нарахування санкції за час затримки у виплаті.

З такими доводами апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Зважаючи на наведені норми кожна сторона повинна належним чином довести свої твердження, або свої заперечення на твердження іншої сторони. При цьому у справах даної категорії обов`язок доведення покладено на роботодавця, оскільки саме він повинен довести суду обґрунтованість та правильність своїх дій. Зазначаючи про відсутність первинних бухгалтерських документів щодо нарахування заробітної плати позивачу, апелянт не звертає увагу на те, що такі документи не можуть знаходитися у працівника, відтак надати їх до суду може лише роботодавець.

У відповідності до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження своїх посилань позивачем були надано ряд письмових доказів, які були наявні в його розпорядженні. З іншої сторони відповідач мав можливість спростувати посилання позивача, надавши до суду контрдокази з приводу розміру заробітної плати позивача, своєчасності її виплати, тощо, однак не здійснив цього, обмежившись лише критикою позиції позивача. При цьому відомості щодо заробітної плати особи можуть бути встановлені як з внутрішніх документів роботодавця, який має вести відповідний облік з цього приводу, так і незалежних сторонніх джерел. В той же час відповідачем таких документів представлено не було, як і не було порушено перед судом питання про витребування таких доказів за умови їх відсутності у відповідача. За таких умов позиція апелянта щодо неможливості прийняття вимог позивача без належного їх спростування за допомогою інших засобів доказування не може бути прийнята судом.

Не можуть бути прийняті колегією суддів і посилання відповідача на належне доведення ним існування форс-мажорних обставин, які унеможливили проведення розрахунку з позивачем. Таку свою позицію відповідач ґрунтував на підставі висновку Торгово-промислової палати України від 06.01.2018 року №126/2/21-10.2 (а.с.36-68). В той же час відповідно до положень ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є виключно сертифікат Торгово-промислової палати України.

Науковий висновок та офіційний сертифікат Торгово-промислової палати України мають різну правову природу та не можуть вважатися взаємозамінними. В першому випадку - це є викладенням наукових умовиводів, які не мають статусу офіційного документу, в другому - передбачене законом офіційне підтвердження існування певного факту. За таких умов суд прийшов до обґрунтованого висновку про неналежність підтвердження посилань відповідача на існування форс-мажорних обставин з огляду на положення ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Критично відноситься колегія суддів і до посилань апелянта на судову практику щодо настання форс-мажорних обставин з приводу АТО. Зазначені правові висновки не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки були ухвалені в справах, обставини яких відрізняються від обставин даної. Зокрема в зазначених справах мова йшла про випадки, коли усі документи з приводу спірних питань залишилися на непідконтрольній території, і доступу до них роботодавець не мав. В даному ж випадку в матеріалах справи містяться докази наявності даних, на підставі яких роботодавець мав можливість виконання своїх зобов`язань перед працівником з приводу виплати заборгованості із заробітної плати. За таких умов доводи відповідача на відсутність його вини у невиплаті позивачу заробітної плати, не можуть бути прийняті судом.

Незважаючи на викладену позицію щодо необґрунтованості наведених вище доводів апелянта, колегія суддів тим не менш погоджується з АТ «Українська залізниця» в частині посилань на неналежне нарахування судом першої інстанції судового збору. Оскільки позивачем в даній справі є фізична особа, при поданні позовної зави останній мав сплатити судовий збір в розмірі 1 % ціни позову - 804,16 грн., відтак при розподілі судових витрат суд першої інстанції мав виходити саме з вищевказаної суми. За таких умов рішення суду підлягає зміні в цій частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року в частині суми стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Держави судового збору змінити, стягнувши з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 804 (вісімсот чотири) грн. 16 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько