Номер провадження: 22-ц/813/1154/20
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 , про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, по якому просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_5 за яким він успадкував 2/3 частини майна після смерті ОСОБА_4 .

06 липня 2016 року позивачем подано уточнений позов, яким додано вимогу про стягнення з відповідача судового збору.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що з матеріалів справи вбачаються підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_4 на момент складання заповіту дійсно не усвідомлювала значення своїх дій, однак у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просять оскаржуване рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги стан здоров`я позивача та не поновив пропущений строк позовної давності.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду переглядається лише в частині застосування позовної давності, а тому в іншій частині перегляду не підлягає.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дочка - ОСОБА_4 .

19 березня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали Свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині - по 1/6 частки спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 .

З цього ж Свідоцтва вбачається, що Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки видано.

Отже, позивач з 19 березня 2012 року знав, що його донькою, ОСОБА_4 , було складено заповіт і впродовж 4 років та 3 місяців не звертався до суду з метою оскарження правомірності складання цього заповіту.

Окрім того, з приватного листування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачається, що про наявність оскаржуваного заповіту позивач, ще був обізнаний l6 лютого 2012 року, так як лист датований саме цією датою (було додано до справи разом з заявою про застосування строку позовної давності.

У матеріалах справи міститься заява позивача про визнання причин пропуску позовної давності поважними.

Позивач мотивує пропуск строку звернення до суду з позовом тим, що не мав фізичної можливості звернутись до суду за захистом своїх прав через незадовільний стан здоров`я, через похилий вік. Надав до суду довідку КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №14» за вих. №01-9/29 від 23.01.2017р. в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває під спостереженням лікарів КУ "ЦПМСП №14" з великою кількістю діагнозів, починаючи з 2013 року позивач з періодичністю у кілька місяців проходив лікування з різних причин як амбулаторно, так і у стаціонарному відділенні.

Суд першої інстанції вірно вважав причини пропуску строку звернення до суду не поважними у зв`язку із тим, що згідно довідки наданої позивачем вбачається, що він почав періодично хворіти з 2013 року, проходив лікування як амбулаторно, так і у стаціонарному відділенні, але термін перебування на стаціонарному лікуванні не були тривалими, позивач мав можливість звернутись до суду за захистом своїх прав.

Європейський суду у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того в українському законодавстві є інститут представництва, яким врешті-решт позивач і скористався.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що до заяви про визнання причин пропуску строку позовної давності поважною додано копію відповіді в.о. головного лікаря КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №14» №01-9/29 від 23.01.2017р., з якою вбачається, що ОСОБА_1 за період з 16 вересня 2011 року лікувався та отримував лікування (амбулаторне, стаціонарне, на денному стаціонарі полікліники тощо) у кардіолога, невропатолога, терапевта, хірурга, окуліста та інших (т. 1, а.с. 206). Надалі у відповіді міститься інформація, що ОСОБА_1 звертався до лікарів у певні періоди.

Однак, апеляційний суд зазначає, що вказані звернення мають періодичний характер (звернення до лікарів за консультаціями), а стаціонарне лікування за період з 2013 року по 2016 рік відбувалось лише 5 разів і в середньому тривало два тижні.

Вказані обставини не виключали у ОСОБА_1 можливості скористатися правом звернення до суду у строки, які визначені законом.

Колегія суддів додатково наголошує, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними, оскільки доводи апеляційної скарги були розглянуті і обґрунтовані судом першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи. Жодного належного та допустимого доказу на спростування вказаних вище висновків суду першої інстанції скаржниками не надано.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 січня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко