Дата документу 21.01.2020 Справа № 331/3822/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3822/18
Провадження №22-ц/807/194/20
Головуючий в 1-й інстанції Антоненко М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру за добросовісним набувачем,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру за добросовісним набувачем. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 30.01.2009 р. між ОСОБА_2 і ним був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 продав, а позивач купив квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 57,41 кв.м., житловою площею 42,27 кв. м. за 307 256,00 грн. (триста сім тисяч двісті п`ятдесят шість грн. 00 коп.), що за курсом НБУ на той час складало 39 900,00 $ (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот доларів США 00 центів.)Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2014 р. у справі № 331/5543/13-ц задоволено позов ОСОБА_4 і ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради, треті особи МКП «ОСНОВАНІЄ» і Територіальна громада в особі Запорізької міської ради і визнано недійсним розпорядження Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 19.09.2008 р. № 853-р «Про приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло № 326 від 22.09.2008 p., видане ОСОБА_2 згідно розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 19.09.2008 р. № 853-р «Про приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_2 »; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 з ОСОБА_1 - чоловіком, за згодою дружини останнього - ОСОБА_5 , який був посвідчений 30.01.2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П. № 105; припинено право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.01.2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П. № 105; також вказаним рішенням суд відмовив ОСОБА_1 і ОСОБА_5 в задоволені зустрічного позову до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_2 , Жовтнева районна адміністрація Запорізької міської ради, МКП «ОСНОВАНІЄ» і Територіальна громада в особі Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2014р. у справі № 331/5543/13-ц було залишене без змін судами апеляційної і касаційної інстанцій, і набрало законної сили 08.04.2015 р. З підстав передбачених ст. ст. 330, 388, 392 ЦК України, позивач ОСОБА_1 вважає себе добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 (на теперішній час - пр АДРЕСА_3 , а тому просив суд визнати за собою право власності на спірне майно, пред`явивши відповідний позов як добросовісний набувач до особи яка оспорює чи не визнає наявність цього права в позивача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю в задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру за добросовісним набувачем.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що Запорізька міська рада не зверталась до ОСОБА_1 з позовом про витребування спірної квартири, а тому позивач у відповідності до ст. 330 ЦК України має право звертатися до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно за ним як за добросовісним набувачем, а тому доводи суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту цивільного права є безпідставними.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Запорізька міська рада, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини, відповідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.01.2009 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 продав, а позивач купив квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 57,41 кв.м., житловою площею 42,27 кв. м. за 307 256,00 грн. (триста сім тисяч двісті п`ятдесят шість грн. 00 коп.), що за курсом НБУ на той час складало 39 900,00 $ (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот доларів США 00 центів.) Даний договір 30.01.2009 року був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю. П. за № 105.

ОП «ЗМБТІ» здійснило реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем на підставі вказаного договору, що підтверджується витягом № 21751693 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.02.2009р.

Право власності продавця ОСОБА_2 на вказану квартиру було підтверджене Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданим Жовтневою районною адміністрацією Запорізької міської ради 22.09.2008 p., зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.10.2008 р. за № 24960227, що було підтверджене витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого ОП «ЗМБТІ» 07.10.2008 р. за № 20485776.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2008 року був задоволений уточнений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство «ВРЕЖО № 2» у м. Запоріжжя «Про визнання права користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2008 року задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа Комунальне підприємство «ВРЕЖО № 2» у м. Запоріжжя про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та про зміну договору найму». Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2008 року задоволена заява ОСОБА_2 де ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство «ВРЕЖО № 2» у м. Запоріжжя «Про скасування реєстрації відповідачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , та - про реєстрацію ОСОБА_2 у зазначеному житловому приміщенні».

25.07.2012 року рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області (справа №22-ц-3554/12) рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2008 року про задоволення уточненого позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство «ВРЕЖО № 2» у м. Запоріжжя «Про визнання права користування жилим приміщенням» скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту: в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права користування приміщенням» - відмовлено у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2016 року задоволена заява ОСОБА_4 , ОСОБА_3 «Про перегляд та про скасування рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2018 року та про скасування додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2008 року, які були скасовані та постановлено нове рішення наступного змісту: «В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство «ВРЕЖО № 2» у м. Запоріжжя «Про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 ; про скасування реєстрації відповідачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 ; - про реєстрацію ОСОБА_2 у зазначеному житловому приміщенні та про зміну договору найму - відмовити».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2014 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2015 року, ухвалою ВССУ від 09.07.2015 року та постановою ВСУ від 13.04.2016 року у справі № 331/5543/13-ц задоволено позов ОСОБА_4 і ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради, треті особи МКП «ОСНОВАНІЄ» і Територіальна громада в особі Запорізької міської ради. За вказаними судовими рішеннями було поновлено право користування квартирою АДРЕСА_1 двом особам: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Одночасно з цим визнано недійсними: розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 19.09.2008 року, № 853-р, - «Про приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_4 ; свідоцтво «Про право власності на житло №326 від 22.09.2008 року, видане ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , згідно розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 19.09.2008 року, № 853-р, «Про приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_4 ; договір купівлі-продажу квартири у будинку АДРЕСА_5 , укладений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - чоловіком, за згодою дружини останнього - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був посвідчений 30.01.2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Юрієм Петровичем Сосіменко, Р. № 106, - без участі та без згоди зацікавлених осіб: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , на підставі договору купівлі-продажу посвідчений 30.01.2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Юрієм Петровичем Сосіменко, Р. № 106, - припинено. Квартира АДРЕСА_1 була повернута до державної власності.

На підтвердження припинення права власності ОСОБА_1 з Держреєстру речових прав на нерухоме майно виданий витяг № 43119068 від 01.09.2015 року.

Враховуючи положення ст. 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову оскільки позивачем ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту свого цивільного права шляхом визнання права власності на квартиру, тоді, як вбачається із наявних між сторонами правовідносин, що позивачу слід було б звернутись до суду із позовом до ОСОБА_2 про повернення коштів, отриманих за договором купівлі продажу від 30.01.2009 р.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 ЦК України.

Так, способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема визнання права.

В зв`язку наведеним, безпідставними є висновки суду першої інстанції, щодо обрання позивачем у справі неналежного способу захисту.

Зазначені висновки не призвели до неправильного вирішення судом цієї справи по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення, між тим рішення суду підлягає зміні з виключенням із мотивувальної частини рішення посилання на обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, як на підставу відмови у задоволенні позову.

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, майно, що вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Після набрання рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2014 року законної сили Запорізькою міською радою право власності територіальної громади на спірну квартиру оформлено не було.

Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 177329130 від 13.08.2019 р., згідно якого відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 відсутні, відомості про реєстрацію іншого речового права відсутні, відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні.

Відсутність реєстрації права власності на спірну квартиру за територіальною громадою в особі Запорізької міської ради не спростовує факту скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійною угоди щодо відчуження майна, припинення права приватної власності на вказану квартиру та, як наслідок, повернення спірного майна у власність територіальної громади, яка наділена правом передбаченим п.3 ч.3 ст.388 ЦК України.

Таким чином, хибними є доводи апеляційної скарги з приводу того, що відсутність вимог відповідача з приводу витребування спірної квартири є підставою для визнання позивача добросовісним набувачем на визнання за ним права власності.

Фактично за наявності вказаних судових рішень відсутні підстави для задоволення позову у цій справі, оскільки єдина підстава набуття позивачем майна це - договір купівлі-продажу було визнано в судовому порядку недійсним.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року у цій справі змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, як на підставу відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 23 січня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков