КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи №760/33288/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/6812/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.

при секретарі: Гордієнко О.В.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва прийнятого 25 лютого 2020 року в приміщенні суду під головуванням судді Коробенка С.В.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_4 в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму основоного боргу в розмірі 214291 грн, 3% річних у розмірі 19044 грн 48 к., інфляційні втрати у сумі 76800 грн 12 к та судові витрати по оплаті судового збору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 5 грудня 2014 року вона надала відповідачу у борг 7700 доларів США, про що ОСОБА_4 власноруч написала розписку, відповідно до якої зобов`язалась повернути до 31 грудня 2015 року. Проте ОСОБА_4 в строки визначені договором позики грошові кошти не повернула. Позивачем направлялась вимога до відповідача про повернення коштів проте остання уникає від виконання зобов`язання.

Тому позивач змушений був звернутись із даним позовом до суду.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Крім того зазначає, що надана позивачем розписка сама по собі є підтвердженням факту передання та отримання грошових коштів відповідачем.

Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив рішення суду залишити без змін з підстав викладених у ній.

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що наявна у справі розписка не є належним доказом укладення договору позики.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки, написаної від імені ОСОБА_4 5 грудня 2014 року, в якій зазначено, що ОСОБА_4 зобов`язана передати кошти у сумі 12000,00 доларів США ОСОБА_3 у строк до 31 січня 2015 року. Борг повертається у гривні зп курсом 13 (тринадцять) грн за 1 (один) долар. Крім того, у розписці зазначено, що боргу у сумі 7700 доларів США буде повернуто у строк до 31 грудня 2015 року по курсу 13 грн за 1 долар.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 2 березня 2020 року в справі № 355/1301/18 (провадження № 61-15895св19), вказав, що: «відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Так, у суді апеляційної інстанції представник відповідача вказував на те, що між сторонами існували інші правовідносини ніж боргові. А саме вказував, що між сторонами були правовідносини, що виникали із договорів купівлі-продажу майна.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи копії попереднього договору від 17 квітня 2014 року укладеного між ОСОБА_3 (далі - сторона-1) та ОСОБА_4 (далі - сторона-2), посвідчений ПН КМНО Голяченко М.В. за реєстровим № 1219 за яким сторони зобов`язуються укласти та нотаріально посвідчити Договори купівлі -продажу квартири АДРЕСА_1 та паркомісця (машиномісця) в підземному паркінгу будинку з прилеглим до нього підсобним приміщенням (коморою), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , за яким Сторона -1 буде зобов`язана передати у власність Стороні 2 квартиру та парко місце (машиномісце) з прилеглим до нього підсобним приміщенням (комора), а Сторона -2 буде зобов`язана прийняти у власність указане майно та сплатити відповідну ціну, яка визначена п.2.2 договору та складає 237600 грн (а.с. 32-35).

4 червня 2014 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу квартири ( з розстроченням платежу) укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений ПН КМНО Голяченко М.В. за реєстровим № 1610, предметом указаного договору є квартира АДРЕСА_1 (а.с.37-39).

Отже, указане підтверджує наявність між сторонами правовідносин, що виникли із договорів купівлі -продажу майна.

А тому, суд першої інстанції вірно вказав, що розписка від 5 грудня 2014 року, на підставі якої заявлено позов, не містить такої істотної умови договору позики як підтвердження факту отримання коштів Відповідачем у борг. При цьому судом вірно зауважено, що у своїй розписці ОСОБА_4 визнає наявність у неї заборгованості перед ОСОБА_3 в сумі 7700 доларів США, проте розписка не містить відомостей про підстави та час виникнення цієї заборгованості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києвавід 25 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий суддя:

Судді: