ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2028/20 Справа № 185/4985/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що йому та ОСОБА_2 на праві спільної частковї власності кожному по 1/2 частці, належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що в даній квартирі мешкає відповідач, яка не надає доступу до належної йому частки, просив визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки вказаної квартири у розмірі 143 243,40 грн., вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не спроможна сплатити позивачу компенсацію вартості належної йому частки, і це становить для неї надмірний тягар.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позов та стягнути з відповідача грошову компенсацію у розмірі 135 243,40 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що незважаючи на рівність часток сторін у спірній квартирі, там проживає лише відповідач, саме тому він вправі вимагати компенсацію за належну йому частку у майні, якою він не володіє і не користується.

Відповідач своїм правом, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористався.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі, а частка кожного із них становить 1/2 квартири. Двокімнатною квартирою фактично користується відповідач. Ринкова вартість належної позивачу частки квартири (1/2 частки) на час проведення оцінки у 2017 році становила 119 369, 50 грн.

Відповідач проти сплати такої компенсації заперечує.

За змістом довідки № 144/18 від 11 квітня 2018 року, що видана Дошкільним навчальним закладом № 31 "Горобинка" Павлоградської міської ради, відповідач працює на посаді вихователя, посадовий оклад якої складає 3 471 грн.

Тобто матеріальний стан відповідача не дозволить сплатити компенсацію на користь позивача за частку у майні, яке є об"єктом права спільної сумісної власності сторін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із інтересів усіх учасників спільної часткової власності. майнового стану відповідача, та правового режиму спільної часткової власності, що забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 358, 364 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Верховний Суд своєю постановою від 27 вересня 2018 року у справі №193/1008/16-ц висловив правову позицію, якою ствердив, що з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити, чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно з законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Врахувавши майновий стан відповідача, який є порівняно скрутним, інтереси усіх учасників спільної часткової власності, а також те, що правовий статус забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, а реалізація позивачем свого права на отримання грошової компенсації вартості її частки в спірному майні очевидно порушить права відповідача, суд дійшов до правильного висновку про неможливість задоволення позову.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані та відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, що викладені в постановах від 19 лютого 2014 року у справі №6-4цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, а також постанові Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 193/1008/16-ц.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення його конституційних прав на володіння та користування його часткою спірної квартири, не заслуговують на увагу, оскільки відмова у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності жодним чином не порушує суб`єктивних речових прав позивача і не створює для нього перешкод реалізувати належну йому частку у квартирі особам, які не є співвласниками у майні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав оцінку тій обставині, що відповідач під час розгляду справи погодилася на компенсацію вартості належної позивачеві частки, не заслуговують на увагу, спростовуються матеріалами справи (а.с.59-60) та були предметом розгляду суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида