ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/225/20 Справа № 199/7811/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням задоволено частково.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити її у вказану квартиру.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділено в користування ОСОБА_2 кімнату жилою площею 24,6 кв. м ;

- виділено у користування ОСОБА_1 кімнату жилою площею 17, 3 кв. м;

Кухню 6,6 кв.м; вбиральню 0,8 кв.м; ванну кімнату - 4,2 кв.м, коридор - 4,9 кв.м залишено в загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року по справі №199/7811/17 та направити справу на новий розгляд.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач перешкоджає позивачу, як співвласнику квартири, користуватись нею, а саме: встановила додатковий замок в дверях, відмовляється надати позивачу ключі від квартири. Внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач позбавлена права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири ( ОСОБА_3 належить 1/6 частина квартири, ОСОБА_1 належить по 1/3 частини квартири, ОСОБА_2 належить 1/2 частка квартири), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, 10.11.2006 року, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3-3702; дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом, 28.05.2015 року виданого (замість втраченого від 10.11.2006 року за реєстровим № 3-3700) державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1028; свідоцтвом про право власності на житло від 30.11.1996 року, виданого Дніпропетровським заводом гірничошахтного устаткування згідно з розпорядженням за № 342, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу № 129п за реєстровим № 25.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 14.03.1998 року на квартиру, спірна квартира є двокімнатною, житлова площа - 41,9 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 17,3 кв.м., 2-а кімната - 24,6 кв.м., кухня - 6,6 кв.м., вбиральня - 0,8 кв.м., ванна кімната - 4,2 кв.м., коридор - 4,9 кв.м., кладовка - 0,8 кв.м., балкон (лоджія) - 0,6 кв.м. Загальна площа квартири - 59,2 кв.м. кімнати в квартирі ізольовані.

Частиною 4 ст. 355 ЦК України встановлено, що спільна часткова власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю сторін або законом. Кожен співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю частковою в майні. яке перебуває у спільній частковій власності шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни. довічного утримання тощо. Набувачами такої частки можуть бути сторонні особи або інші співвласники. Зокрема, стаття 362 ЦУ України встановлює, що у разі продажу частки у спільній частковій власності, співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах. крім випадку продажу з прилюдних торгів.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1 ст.386 ЦК України).

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частина 2 ст. 355 ЦК України передбачає, що майно може належати особам на праві спільної часткової власності. При спільній частковій власності кожному із співвласників належить частка на праві спільної часткової або сумісної власності. При спільній частковій власності кожному із співвласників належить частка в праві власності на спільний об`єкт в цілому.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені у загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Так, як ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири, суд першої інстанції виділив у її користування кімнату площею 17,3 кв.м., а ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири, суд першої інстанції виділив у її користування кімнату площею 24,6 кв.м.. Кухню - 6,6 кв.м., вбиральню - 0,8 кв.м., ванну кімнату - 4,2 кв.м., коридор - 4,9 кв.м. залишити в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачу належить на праві спільної часткової власності Ѕ частина спірної квартири, а тому ОСОБА_2 слід вселити в спірну квартиру та виділити їй у користування житлову кімнату площею 24,6 кв.м.

Посилання апелянта, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого спір щодо порядку користування квартирою вирішений неправильно та грубо порушені житлові права неповнолітніх дітей (які зареєстровані та проживають разом із відповідачем у спірному житлі) встановивши порядок користування та виділивши відповідачу у користування кімнату площею 17,3 кв.м., колегія суддів не приймає до уваги, оскільки власниками спірної квартири є лише сторони у справі, між якими і вирішується спір.

Щодо інших проживаючих у квартирі дітей та онуків сторін, то оскаржуваним рішенням їх права не вирішуються.

А тому, в даному випадку спір про право власності тісно пов`язаний з житловими правами, оскільки предметом спору є житло. Потреба відповідачки у житлі для забезпечення належних умов проживання її сім`ї не є визначальним у цьому спорі.

Доводи апеляційної скарги, що даний позов був обґрунтований на підставі розрахунку спільних часток у вправі власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проте суд першої інстанції виніс рішення, яким виділив у користування на одну особу ОСОБА_2 кімнату площею 24,6 кв.м., є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 належить 1/6 частина квартири, ОСОБА_1 належить по 1/3 частини квартири, ОСОБА_2 належить 1/2 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що визнається сторонами.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що ОСОБА_2 неодноразово судима та веде аморальний спосіб життя, не приймаються до уваги, оскільки зазначене не позбавляє власника житла на повноцінне його використання та проживання в ньому.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР власник житла має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Посилання апелянта, що вона вигнала позивача ОСОБА_2 з спірного житлового приміщення та змінила вхідні замки, є лише підтвердженням непростих відносин, які виникли між сторонами та не впливає на обсяг прав співвласників при вирішенні даного спору.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції при вирішенні спору проігнорував правову позицію ВССУ №552/46/16-ц, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянт вдається до невірного трактування змісту вказаної постанови ВССУ.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича