Дата документу 10.12.2020
Справа № 501/704/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М.

третя особа - ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про визнання довіреності недійсною,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Авдєєв Б.М.,

представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Котик Ф.І.

негайно після закінчення судового розгляду, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 27.02.2020 звернулась до суду з позовом до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. про визнання довіреності недійсною, згідно якого просить суд визнати недійсною довіреність від 30 серпня 2020 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. та зареєстрована в реєстрі за №3145, виданою ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 на право продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що в 2017 році позивачці стало відомо, що її батько ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. 19.05.2011 року.

Відповідно до умов цього договору батько позивача ОСОБА_4 продав, а його цивільна дружина ОСОБА_2 її придбала. Проте, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 07.06.2007 року квартира належить на праві спільної часткової власності батькові позивача ОСОБА_4 та її рідному дядькові ОСОБА_3 , тому мав бути укладений від кожного співвласника окремий договір купівлі-продажу квартири.

Позивачка стверджує, що у травні 2019 року вона звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. В ході розгляду справи позивачка ознайомилась з документами в ній та їй стало відомо, що її дядько ОСОБА_3 , який в цей час перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні з діагнозом гостра судинна деменція, уклав на її батька ОСОБА_4 довіреність на продаж квартири.

Позивачка вказує, що її дядько ОСОБА_5 мав прогресуючі психічні розлади, що позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

На підставі викладеного позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Відповідач 03.11.2020 надав до суду відзив на позов (а.с.81-82), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позов є безпідставним. У відзиві відповідач просив суд розглянути справу у його відсутність.

В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовні заяві.

Представник третьої особи в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка не обґрунтувала порушення її прав та обов`язків.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Іллічівського міського суду від 28.02.2020 відкрито провадження у справі (а.с.20-21).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 16.04.2020 залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_2 (а.с.36).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 18.06.2020 відмовлено представнику ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про призначення судової медичної експертизи (а.с.57-58).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що відповідно до довіреності від 30.08.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. та зареєстрована в реєстрі за №3145, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 бути його представником, вести його справи та представляти його інтереси в органах нотаріату і т.і. з усіх питань, пов`язаних з замовлення та отримання документів для укладення договору, в тому числі укладання самого договору купівлі-продажу належної йому на праві власності в цілому Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-14).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.05.2011 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.25-29).

Відповідно до листа КНП «Чорноморська лікарня» №01/15-1464 від 17.09.2019, ОСОБА_3 з 04.09.2006 по 26.11.2012 перебував на обліку у лікаря - психіатра поліклініки з діагнозом «Помірний психоорганічний синдром астенічного типу зі зниженням мнестичних функцій, діссомнії». Останні раз хворий був оглянутий 14.08.2010 року. Вищевказаний діагноз підтверджений, 26.11.2012 року. ОСОБА_3 знятий з обліку у лікаря-психіатра у зв`язку з тривалою відсутністю відомостей (з 2010 року перебуває в розшуку) (а.с.11-12).

ІV. Оцінка Суду.

Суд, проаналізувавши вказані обставини, прийшов до наступного висновку.

За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Так, позивачка посилаючись на заявлені вимоги, не наводить в чому саме полягає порушення її законних прав з боку відповідача, а також не не надала доказів того, що вона уповноважена представляти інтереси ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ,. чи бути їх правонаступником. Так само не доведено порушеного права позивача і представником позивача в судовому засіданні.

На підставі викладеного, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, тощо.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін

Згідно з частиною першою ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, §33).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно чч.1, 2, 3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторонни або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторонни під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову у повному обсязі, розподіл судових витрат на користь позивача судом не вирішується.

Разом з тим, представник третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_6 16.06.2020 до судового розгляду по суті надав до суду заяву про відшкодування з позивача на користь третьої особи витрат на правову допомогу у розмірі 12500,00 грн. (а.с.43).

Разом з тим, суд доходить до висновку про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу з наступних підстав.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.15 Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч.2 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України ).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу України).

Крім того, правовий аналіз договірним правовідносинам, які стосуються надання правової допомоги та сплати в порядку компенсації гонорару адвоката, детально викладено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, в якій вказується, зокрема таке.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст.903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

З матеріалів справи вбачається, що представником третьої особи ОСОБА_2 - адвокатом Котик Ф.І. на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано копії: Договору про надання професійної правничої допомоги від 12.03.2020 (а.с.31), розрахункової квитанції серії АААА №000045 ІД , в якій вказано призначення платежу: "Правова допомога ОСОБА_2 , дог. від 12.03.2020" та вартість послуги у розмірі 12500,00 грн.

Разом з тим, розрахунку таких витрат та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру), акту приймання-передачі наданих послуг не надано до суду, що не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь третьої особи ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. про визнання довіреності недійсною залишити без задоволення.

У задоволенні вимоги представника третьої особи ОСОБА_2 про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12500 грн. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення виготовлено 10 грудня 2020 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко