ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/524/19
Провадження № 22-ц/4820/69/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю позивача, представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Шевцової Л.М. від 16 вересня 2019 року та додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Шевцової Л.М. від 22 жовтня 2019 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до ОСОБА_2 , вказував, що з вересня 1990 року по грудень 2013 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. У березні 1993 року ОСОБА_2 отримала в дар глинобитний житловий будинок житловою площею 25,1 кв.м з сараєм, що знаходяться по АДРЕСА_1 . За час перебування в шлюбі за спільні кошти вони добудували до цього будинку другий поверх, в результаті чого збільшилася загальна площа до 128,1 кв.м, житлова 57,2 кв.м, а також добудували інші господарські будівлі. Після розлучення ОСОБА_2 почала чинити йому перешкоди у користуванні будинком - змінила замки у вхідних дверях, змусила піти з дому.

Тому просив зобов`язати відповідачку не перешкоджати йому користуватися житлом та вселити у будинок; визнати спірний житловий будинок з надвірними будівлями об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 вересня 2019 року з врахуванням ухвали Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 01.10.2019 року про виправлення описки позов задоволено частково. Визнано добудову до домоволодіння АДРЕСА_1 площею 54,1 кв.м та гараж площею 28,7 кв.м спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 вересня 2019 року і додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити повністю та стягнути понесені судові витрати. На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що позивачем не було надано жодних доказів того, що добудова до житлового будинку, яку визнано об`єктом спільної сумісної власності, здійснена внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін. Суд не застосував норму ч.1 ст. 62 СК України, і не врахував, що позивачем не доведено, що майно дружини за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості. При цьому суд не надав оцінки наданим сторонами доказам грошових витрат сторін, доказам, що підтверджують доходи ОСОБА_2 і її витрати на добудову домоволодіння.

Суд також помилково не застосував позовну давність, про застосування якої заявляла відповідач. Початком перебігу позовної давності є грудень 2013 року, коли ОСОБА_2 поміняла замки в будинку і чинила перешкоди позивачу, внаслідок чого він припинив проживати у спірному будинку.

Також додатковим рішення неправильно визначено розмір витрат відповідача на правову допомогу, що складають 15728,40 грн. та без жодного обґрунтування визначено, що стягненню підлягають витрати в сумі 3000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без зміни.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Позивач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим рішення в оскаржуваній частині, а також додаткове рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 1990 року по 12 грудня 2013 року.

На підставі договору дарування, укладеного 27 березня 1993 року між ОСОБА_3 (бабкою відповідачки) і ОСОБА_2 , остання отримала в дар глинобитний житловий будинок житловою площею 25,1 кв.м, сарай, які знаходяться в селі Пудлівці Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

Згідно з техпаспортом на житловий будинок, датованим 19.12.1990 року, будинок по АДРЕСА_1 мав загальну площу 74 кв.м, та складався з п`яти житлових кімнат площею 12,5 кв.м, 11,7 кв.м, 10,3 кв.м, 14,8 кв.м, 7,9 кв.м, коридору 3,3 кв.м, веранди -12 кв.м, тамбура -1,5 кв.м та господарських будівель літньої кухні, підвалу, сараю.

Рішенням виконавчого комітету Голосківської сільської ради від 28.10.2002 року № 29 «Про визнання права власності на реконструкцію житлового будинку і літню кухню в АДРЕСА_1 ОСОБА_4 » визнано право власності ОСОБА_2 на реконструкцію житлового будинку і літню кухню в АДРЕСА_1 .

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08.05.2012 року № 1 за заявою замовника ОСОБА_2 підтверджено готовність до експлуатації добудови до житлового будинку в АДРЕСА_1 , (загальна площа будівлі 80,5 кв.м) та гаража площею 28,7 кв.м.

За даними технічного паспорта на житловий будинок, складеного 22.04.2012 року, в результаті реконструкції здійснено прибудову до будинку: кухню-столову - 26,7 кв.м, кухню - 4,5 кв.м, ванну - 11,6 кв.м, підвал - 9,0 кв.м, вхід в підвал - 2,3 кв.м, всього - 54,1 кв.м, а також збудовано гараж.

Рішенням виконкому Голосківської сільської ради № 29 від 18.05.2012 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08.05.2012 року № 1 оформлено право власності ОСОБА_2 на домоволодіння в АДРЕСА_1 , загальною площею 80,5 кв.м після добудови згідно декларації.

На підставі вказаного рішення виконкому Голосківської сільської ради № 29 від 18.05.2012 року виконавчим комітетом Голосківської сільської ради 18.07.2012 року видано на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається: із житлового будинку з верандою, прибудовою та підвалом загальною площею 128,1 кв.м, житловою площею 57,2 кв.м, а також гаража, сараю, огорожі.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині усунення перешкод в користуванні майном та вселення в будинок, суд першої інстанції виходив з недоведеності вчинення таких перешкод позивачу, вказавши, що він вибув зі спірного будинку в 2013 році добровільно і після розірвання шлюбу перестав бути членом сім`ї власника будинку ОСОБА_2 .

Рішення в цій частині не оскаржується апелянтом і не є предметом апеляційного перегляду.

Частково задовольняючи позов в частині визнання житла спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що сторони в період шлюбу реконструювали належний відповідачці будинок - добудували приміщення площею 54,1 кв.м та гараж, тому лише ці приміщення слід визнати їхньою спільною сумісною власністю.

Проте з такими висновками суду не можна погодитися, зважаючи на таке.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з частиною 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, апеляційний суд враховує, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Наведене узгоджується із правовим висновком, зробленим Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що позивач не представив жодних доказів на підтвердження збільшення вартості житлового будинку з надвірними будівлями в результаті його реконструкції та істотність такого збільшення - доказів вартості об`єкта нерухомості до та після його поліпшення.

Подані позивачем докази щодо отримання та сплати ним споживчого кредиту на придбання тротуарної плитки, збільшення площі будинку в період шлюбу та добудови гаража не є достатніми та допустимими доказами збільшення вартості майна та істотності такого збільшення.

Водночас, визнаючи добудову до будинку площею 54,1 кв.м та гараж площею 28,7 кв.м спільною сумісною власністю сторін, суд не врахував, що добудова до будинку та гараж не є окремими об`єктами нерухомості, а отже, не можуть виступати об`єктами права власності.

Так, за змістом ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК).

Згідно з ч.1 ст. 181 ЦК до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Встановлено, що в період шлюбу сторонами здійснено реконструкцію житлового будинку шляхом зведення прибудови, в результаті якої збільшилася площа забудови житлового будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку.

Вказана прибудова є не окремим самостійним об`єктом нерухомості, а фактично поліпшенням житлового будинку, в результаті якого останній набув інші технічні характеристики.

Ця обставина цілком підтверджується фактом реєстрації права власності відповідачки та видачі їй 18.07.2012 року свідоцтва про право власності на житловий будинок з верандою, прибудовою та підвалом загальною площею 128,1 кв.м, житловою площею 57,2 кв.м, а також гаража, сараю, огорожі.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 381 ЦК житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями на земельній ділянці розглядається як садиба; у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, підвал тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці та призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може.

Відтак збудований у період шлюбу гараж є приналежністю головної речі житлового будинку і пов`язаний з останнім спільною юридичною долею.

Наведене цілком свідчить про те, що визнання прибудови до будинку та гаража спільною сумісною власністю сторін суперечить нормам матеріального права, оскаржуване рішення в цій частині є незаконним і підлягає скасуванню.

Матеріали справи дійсно містять суперечності щодо технічних характеристик будинку на час його дарування відповідачці у справі, на що вказує сторона позивача.

Так, згідно з техпаспортом, датованим 19.12.1990 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 мав загальну площу 74 кв.м, житлову 57,2 кв.м.

Проте згідно з договором дарування від 27.03.1993 року ОСОБА_2 отримала в дар глинобитний житловий будинок житловою площею 25,1 кв.м, та сарай.

Згідно з повідомленням Гуменецької сільської ради № 95/01-36 від 05.09.2019 року (а.с.234, т.1) в погосподарських книгах за 1990-2011 роки загальна площа будинку по АДРЕСА_1 38 кв АДРЕСА_2 , житлова 32 кв.м.

Разом з тим, оскільки позивач не оспорює рішення суду в апеляційному порядку, з врахуванням вимог ст. 367 ЦПК України щодо перевірки судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідачки, за недоведеності обставин, що підлягають доказуванню у цій справі відповідно до ч.1 ст. 62 СК України, у позові в частині визнання спірного житлового будинку з надвірними будівлями об`єктом спільної сумісної власності подружжя слід відмовити.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного розподілу понесених відповідачем судових витрат, апеляційний суд приймає до уваги таке.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При розподілі витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що спір є немайновим, вартість спірного будинку не визначалася і позов задоволено частково, тому понесені витрати в сумі 15370,75 грн. слід стягнути з позивача на її користь частково, в розмірі 3000 грн.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі актів прийому-передачі наданих послуг №№ 1-3 від 18.03.2019, 23.05.2019, 02.08.2019 року, витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу адвоката відповідно до платіжних документів (а.с. 86-96, 204-209 т.1) складають 12728,40 грн.

Витрати, необхідні для надання правничої допомоги відповідно до рахунку- фактури від 02.08.2019 року, платіжних документів (а.с.210-225 т.1) склали 2642,35 грн.

Загальна сума витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу складає 15370,75 грн.

Доводи апеляційної скарги про більший розмір витрат відповідача на правову допомогу (15728,40 грн.) спростовується наведеними вище доказами.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з повною відмовою у позові понесені витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу 15370,75 грн. слід стягнути з позивача на її користь.

У зв`язку з цим слід скасувати додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 вересня 2019 року в частині визнання добудови до домоволодіння та гаража спільною сумісною власністю подружжя скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2019 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15370,75 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152,60 грн. понесених витрат за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.01.2020 року.

Судді Л.М. Грох

А.П.Корніюк

І.В.П`єнта