_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1167/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2020 року

Київський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді Калашнікової О.І.

при секретарі Шеховцевій О.В.

За участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог служба у справах дітей Одеської міської ради про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 21.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог служба у справах дітей Одеської міської ради про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку.

12.11.2019 року відповідач ОСОБА_3 надала відзив на позов.

20.11.2019 року до суду від ПАТ «Дельта Банк» надійшла відповідь на відзив. Заперечення на відповідь представник ОСОБА_3 адвокат Небеська М.С. надала в підготовчому судовому засіданні.

18.11.2019 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Служби у справах дітей Одеської міської ради.

10.12.2019 року суд закрив підготовче судове засідання і призначив справу до розгляду по суті.

Представник ПАТ «Дельта Банк», підтримуючи позовні вимоги стверджувала, що

на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 08.12.2011 року ПАТ «Укрсиббанк» і ПАТ «Дельта Банк», позивач набув статус нового кредитора за кредитним договором №0, що був укладений 05.05.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 До ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором і за договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_3 і ПАТ «УкрСиббанк» 05.05.2008 року у якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Оскільки позичальник свої зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконувала не повертала кредитні кошти і не сплачувала відсотки за користування кредитом, утворилась заборгованість і кредитор у відповідності до умов іпотечного договору, положень ст.ст. 33,36,37 ЗУ «Про іпотеку» звернув стягнення на іпотечне майно шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність. Право власності на іпотечну квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.03.2019 року зареєстроване за АТ «Дельта Банк». Посилаючись на положення ст. 109 ЖК України, ст.ст. 512-519,526,530, 610,612,1046-1050, ЗУ «Про іпотеку», банк вимагає ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , малолітню ОСОБА_5 такими особами, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти відповідачів з реєстраційного обліку по вищевказаній квартирі.

Представник ОСОБА_3 не визнала позов банку і доводила, що вимоги банку не відповідають нормам цивільного, сімейного і житлового законодавства України. Представник відповідач також звернула увагу суду, що ці вимоги не відповідають і фактичним обставинам по справі. Так, згідно протоколу проведення електронних торгів, затвердженого 05.09.2019 року державним підприємством «Сетам», переможцем електронних торгів з реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки, іпотекодавцем є ОСОБА_3 , визнано ОСОБА_7 , ціна продажу зазначена в сумі 218074,8 грн.

Відповідач ОСОБА_4 до суду не з`явився, про дату, час і місце слухання справи сповіщений.

Інтереси малолітньої ОСОБА_8 , 2015 року народження представляє опікун ОСОБА_3 .

Представник третьої особи служби у справах дітей Одеської міської ради до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений.

Суд вислухав учасників процесу, вивчив матеріали справи і встановив наступне:

05.05.2008 року АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 уклали договір кредиту №0, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_3 отримала кредитні кошти в сумі 49500 дол.США на строк до 04.05.2018 року зі сплатою річних 13,5%. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_3 передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому назва банку ПАТ «УкрСиббанк») двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.08.1996 року. Сторони уклали 05.05.2008 року іпотечний договір.

08.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого АТ «Дельта-Банк» отримав права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за договором кредиту №0 і іпотечним договором від 05.05.2008 року.

ОСОБА_3 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором і не повернула у повному обсязі кредитні кошти і не сплатила відсотки за користування кредитом. Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченого умовами іпотечного договору та у порядку, визначеного ст.ст.36,37 ЗУ «Про іпотеку» Банк звернув стягнення на предмет іпотеки і 25.03.2019 року державний реєстратор КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Манюта С.В. прийняв 28.03.2019 року рішення про реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Дельта Банк» на підставі іпотечного договору та повідомлень.

Сторона позивача стверджує, що банк правомірно набув права власності на квартиру і не може бути обмежений у здійсненні цього права власності. Відповідачі володіють і користуються квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї і реєстрацію від 10.08.2018 року за №1759. Банк посилається на порушення свого права власності на квартиру і тому звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов ПАТ «Дельта банк» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Судом встановлено і визнано сторонами, що квартира АДРЕСА_1 придбана не за рахунок отриманих в кредит відповідачем ОСОБА_3 в 2008 році грошових коштів, тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Окрім того, суд звертає увагу, що Банк, звертаючись до суду з вимогами про примусове виселення мешканців іпотечної квартири в резолютивній частині позову виклав вимогу в наступній редакції: визнати відповідачів такими особами, що втратили право на користування квартирою. В судовому засіданні представник Банку надавала пояснення і підтримувала вимоги про виселення відповідачів з іпотечної квартири. Ці ж вимоги мотивуються і у відповіді на відзив.

Щодо вимог Банку про зняття мешканців іпотечної квартири з реєстраційного обліку суд зазначає наступне.

Згідно з Конституцією кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33).

У ч.1 ст.3 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК).

Згідно зі стст.150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до стст.17, 18 закону «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

З огляду на викладене, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог Банку відсутні.

Керуючись ст.ст.259,263-265,268 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог служба у справах дітей Одеської міської ради про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21.01.2020 року.

Суддя Калашнікова О. І.