КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 755/1601/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що 08 травня 2019 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг 5 000,00 доларів США. Також, 02 липня 2015 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг 5 000,00 доларів США на строк до 31 грудня 2019 року.

Зазначав, що станом на 30 січня 2020 року запозичену до 31 грудня 2019 року суму коштів відповідач не повернув, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

На підставі викладеного, позивач просив суд першої інстанції стягнути на його користь з відповідача вказаний борг у розмірі 5000,00 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 02 липня 2019 року в розмірі 5 000,00 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 242,46 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а також не враховано, що на момент отримання позики за розпискою відповідач перебував у шлюбі з дочкою позивача - ОСОБА_3 та позичав вказані кошти з метою фінансування підприємницької діяльності подружжя (ремонт приміщення та закупівля обладнання для тренажерного залу). Посилається також, що його було обмежено в можливості отримати та подати до суду всі необхідні докази на підтвердження своєї позиції у зв`язку із запровадженням карантину.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, скаржник просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Крім цього, у апеляційній скарзі просить розглядати справу у судовому засіданні із повідомленням сторін.

Дослідивши обставини справи та зміст вказаної заяви, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для розгляду справи в судовому засіданні, оскільки дана категорія справ підпадає під ознаки малозначних справ та не є складною. Жодного доказу на обґрунтування розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін заявник суду не надав.

Апелянт також просить суд витребувати у позивача ОСОБА_2 договір суборенди між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 , викликати та допитати у засіданні свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Такі клопотання не можуть бути задоволені судом, оскільки є необґрунтованими. При цьому, заявник не вказав суду обставин, що перешкоджали йому заявити відповідні клопотання у суді першої інстанції разом із поданням відзиву на позовну заяву.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на електронну адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2 , у якому позивач просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, розглядати справу за його відсутності.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення боргу у розмірі 5000,00 доларів США.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що 2 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 в борг строком до 31 грудня 2019 року суму 5 000,00 доларів США (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_1 у встановлений строк грошові кошти не повернув. Вказаної обставини відповідач не заперечував та жодних доказів на її спростування суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Суди першої інстанції встановив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існують договірні правовідносини позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність вимог ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

У апеляційній скарзі та у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що грошові кошти отриманні в інтересах подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Тобто, лише у разі, якщо договір позики був укладений в інтересах сім`ї, боржниками за цим договором мають вважатися обоє з подружжя.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Разом з тим, відповідачне надав суду першої інстанції жоднихдоказів як перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, так і доказів того, що ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, оренди нею приміщення для влаштування тренажерного залу, спрямування отриманих відповідачем у позику коштів на ремонт цього приміщення та придбання тренажерного обладнання, про що стверджується представником відповідача у відзиві.

Тобто, матеріали справи не містять будь-яких доказів отримання коштів в інтересах сім`ї.

Колегія суддів звертає увагу, що, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з ч. 1 ст. 191 ЦПК України, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 був належно повідомлений про відкриття провадження та розгляд справи у суді першої інстанції, 24 березня 2020 року подав відзив на позовну заяву. Однак, відповідач не додав до відзиву жодного доказу на підтвердження своєї позиції та не порушував питання про витребування доказів.

А відтак, долучені до апеляційної скарги документи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки апелянт не вказав суду поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції чи неможливості заявити клопотання про їх витребування під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко