Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 759/19492/18

провадження № 61-19982св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він працював у ПАТ «Українська залізниця» на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський. На підставі протоколу оперативної наради від 31 жовтня 2018 року № ПК-04/259 в цей же день директором філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_2 було видано і підписано наказ № 454/ос «По особовому складу», яким його звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Своє звільнення він вважає незаконним, оскільки у протоколі оперативної наради від 31 жовтня 2018 року № ПК-04/259 та в наказі від 31 жовтня 2018 року № 454/ос не зазначено суті вчиненого ним одноразового грубого порушення трудових обов`язків, його характеру, істотності наслідків, форми вини. Вказаний наказ було видано та підписано директором філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» Міняйлом М. Б. за відсутності повноважень на представництво інтересів товариства перед третіми особами і вчинення від імені товариства юридично значимих дій, з порушенням процедури, встановленої статутом товариства для вирішення питань, пов`язаних з укладанням та розірванням трудових договорів з працівниками. Його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є юридично некоректним, безпідставним і неможливим, оскільки він не працював на посаді керівника, заступника керівника жодної з філій, представництва, відокремленого підрозділу ПАТ «Українська залізниця». В порушення вимог частини першої статті 149 КЗпП України відповідач не зажадав від нього письмових пояснень щодо допущеного ним одноразового грубого порушення трудових обов`язків. Крім того, він був та залишається членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників ПАТ «Українська залізниця», однак відповідач не отримав згоди профспілкового органу на його звільнення з роботи, що свідчить про незаконність та протиправність такого звільнення. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ ПАТ «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу» повністю з мотивів його невідповідності нормам Конституції та законів України, поновити його на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції «Київ-Пасажирський» філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця», стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2018 року до моменту поновлення на роботі; стягнути з директора філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» Міняйла М. Б. на його користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

У лютому 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») подало відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» змінено тип ПАТ «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в АТ «Українська залізниця». Заявник просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що наказом від 27 грудня 2018 року № 609/ос ОСОБА_1 поновлено на роботі з 31 жовтня 2018 року, про що він неодноразово повідомлявся телефоном та поштою. Крім того, позивач пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору та не навів достатніх і обґрунтованих причин поважності пропуску цього строку, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року у складі судді Шум Л. М. позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано наказ № 454/ос від 31 жовтня 2018 року «По особовому складу», виданий директором філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» з 01 листопада 2018 року. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 519 624,72 грн та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього - 522 624,74 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь державного бюджету судовий збір в розмірі 5 226,24 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач не довів факту вчинення ОСОБА_1 грубого порушення трудових обов`язків, наявності причинного зв`язку між невиконанням позивачем трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Крім того, відповідач не відібрав від позивача письмових пояснень щодо допущеного ним грубого порушення трудових обов`язків і звільнив його за відсутності згоди профспілкової організації. Наказ директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 27 грудня 2018 року № 609/ос, яким позивача поновлено на роботі на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» з 31 жовтня 2018 року, свідчить про визнання відповідачем незаконності звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади. Однак суд не взяв до уваги вказаний наказ, оскільки позивач не був з ним ознайомлений і відповідач на надав доказів доведення його до відома позивача. Звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням вимог законодавства, тому ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» з 01 листопада 2018 року. Стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд взяв до уваги заробітну плату ОСОБА_1 за серпень-вересень 2018 року, а також його середньоденну заробітну плату. Виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи обсяг страждань, яких зазнав позивач, суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 384,20 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати з надання професійної правничої допомоги на загальну суму 163 500,26 грн.

Додаткове рішення місцевого суду мотивоване тим, що ухвалюючи рішення від 20 червня 2019 року про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд не вирішив питання про судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 384,20 грн, які поніс позивач, подавши 11 березня 2019 року до суду заяву про забезпечення доказів, а також питання щодо витрат на професійну правничу допомогу. На обґрунтування вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 163 500,26 грн позивач та його представники надали: укладену між ОСОБА_1 та адвокатом Бушуєвим М. О. додаткову угоду № 1 від 20 червня 2019 року з чітким переліком наданої правничої допомоги та вартістю кожної послуги окремо; підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Бушуєвим М. О. акт прийняття-передачі наданих юридичних послуг від 20 червня 2019 року, за яким загальна вартість наданих послуг складає 100 738,26 грн; укладену між ОСОБА_1 та адвокатом Горою Р. М. додаткову угоду № 1 від 20 червня 2019 року з чітким переліком наданої правничої допомоги та вартістю кожної послуги окремо; підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Горою Р. М. акт прийняття-передачі наданих юридичних послуг від 20 червня 2019 року, за яким загальна вартість наданих послуг складає 62 762 грн. Зазначені додаткові угоди та акти прийняття-передачі наданих юридичних послуг свідчать про здійснення взаєморозрахунків між позивачем та його представниками. Тому понесені позивачем витрати на правничу допомогу в загальній сумі 163 500,26 грн підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року в частині задоволених позовних вимог про скасування наказу від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу», виданого директором філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський, поновлення ОСОБА_1 на вказаній посаді з 01 листопада 2018 року, стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 519 624,72 грн та моральної шкоди в розмірі 3 000 грн, стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь державного бюджету судового збору в розмірі 5 226,24 грн і додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наказом директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 27 грудня 2018 року № 609/ос було скасовано наказ від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу» та поновлено позивача на роботі на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» з 31 жовтня 2018 року. Тому правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу» та про поновлення його на роботі відсутні. Доводи позивача про те, що він не був повідомлений про поновлення на роботі, є необґрунтованими, оскільки йому направлялися як повідомлення про поновлення на роботі, так і відзив на позовну заяву, який містив копію наказу директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 27 грудня 2018 року № 609/ос. Крім того, 13 березня 2019 року позивач особисто був присутнім під час підготовчого судового засідання в цій справі та знав про наявність вказаного наказу. Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про поновлення на роботі. У позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути на його користь 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди з директора філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» Міняйла М. Б., однак вказана особа не була залучена до участі у справі. Позивач не подавав заяви про зміну/уточнення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, а відтак, стягуючи відшкодування моральної шкоди з АТ «Українська залізниця», суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Матеріали справи не містять доказів сплати позивачем коштів за надану йому правничу допомогу, тому правові підстави для відшкодування цих витрат відсутні. Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено лише в частині визнання неправомірним наказу №454/ос від 31 жовтня 2018 року «По особовому складу», то відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 384,20 грн, сплаченого за подання заяви про забезпечення доказів, та стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь державного бюджету судового збору в розмірі 5 226,24 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

07 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року і додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що, апеляційний суд правильно виходив з того, що його звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог законодавства, однак безпідставно відмовив у задоволенні позову, взявши до уваги наказ директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 27 грудня 2018 року № 609/ос, яким було скасовано наказ від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу» та поновлено його на роботі. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 232 КЗпП України, частини першої статті 235 КЗпП України саме судовим рішенням може бути встановлено незаконність звільнення працівника і поновлено його на роботі. Тому наказ директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 27 грудня 2018 року № 609/ос, який видано після того, як він звернувся до суду з цим позовом, не може бути підставою для відмови в позові. Крім того, після прийняття зазначеного наказу відповідач не сплатив йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, а рішення місцевого суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі виконав у примусовому порядку. Оскільки витрати на професійну правничу допомогу можуть бути як понесені, так і ті, що сторона очікує понести, то надавати до суду квитанції або інші платіжні документи, що підтверджують вже здійснені витрати, не є обов`язковим. Він дотримався вимог статті 137 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), тому додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року є законним та обґрунтованим.

У грудні 2019 року АТ «Українська залізниця» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

05 грудня 2019 року справа № 759/19492/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону рішення місцевого суду та оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідають.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Судами встановлено, що згідно з положенням про філію «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», затвердженим у січні 2017 року, з подальшими змінами філія є відокремленим підрозділом товариства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені та в інтересах товариства, здійснює делеговані товариством функції відповідно до мети, завдань та предмета діяльності товариства. За пунктами 11.2 та 11.3 положення прийом на роботу та звільнення з роботи працівників філії проводиться відповідно до номенклатури посад працівників товариства. Працівники філії є працівниками товариства.

Згідно з трудовим договором від 20 листопада 2017 року № 203 та наказом ПАТ «Українська залізниця» від 20 листопада 2017 року № 2758/ос ОСОБА_2 був призначений на посаду директора філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця». Строк дії договору до 20 листопада 2018 року.

31 жовтня 2018 року директор філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_2 видав наказ № 454/ос «По особовому складу», яким 31 жовтня 2018 року було звільнено з роботи заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Підставою звільнення зазначено протокол оперативної наради від 31 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1.1 посадової інструкції заступника начальника вагонної дільниці ОСОБА_1 займана ним посада належить до професійної групи «Керівники».

За змістом протоколу оперативної наради від 31 жовтня 2018 року № ПК-04/259 під головуванням директора філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» Міняйла М. Б. було прийнято рішення про звільнення з роботи заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. При цьому протокол не містить конкретизації суті одноразового грубого порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 є членом Первинної профспілкової організації працівників ПАТ «Українська залізниця», однак звільнення позивача не було узгоджено з профспілковою організацією.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали (могли настати) внаслідок такого порушення. Грубість порушення трудових обов`язків визначається характером дій чи бездіяльності працівника, істотністю наслідків порушення та формою вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, який розглядає конкретний трудовий спір.

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості.

Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, яка є обмеженою в часі та вчиненою саме разово (одну дію або бездіяльність). Не є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків тривале, неналежне «керування» роботою установи, ослаблення контролю за робою підлеглих тощо.

Наказом ПАТ «Українська залізниця» від 21 листопада 2018 року № 2329/ос ОСОБА_2 був призначений на посаду директора філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» строком до 22 січня 2019 року.

27 грудня 2018 року директор філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Міняйло М. Б. видав наказ № 609/ос, яким було скасовано наказ від 31 жовтня 2018 року №454/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський та поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 31 жовтня 2018 року.

Листом філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 28 грудня 2018 року № ПК-5/737 ОСОБА_1 повідомлявся про необхідність з`явитися до відділу управління персоналом та соціальних питань філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» для ознайомлення з наказом щодо його поновлення на роботі. Вказаний лист було направлено за місцем проживання позивача: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтвердив, що він був повідомлений по телефону про необхідність з`явитися на пошту за листом від АТ «Українська залізниця», однак за отриманням цього листа не звертався.

Копія наказу директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Міняйла М. Б. від 27 грудня 2018 року № 609/ос направлялася позивачу 14 лютого 2019 року також разом з відзивом на позовну заяву. В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтвердив, що відзив на позовну заяву та вказаний наказ отримав його представник.

Наказ директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Міняйла М. Б. від 27 грудня 2018 року № 609/ос у встановленому законом порядку не оспорювався та недійсним не визнавався, а відтак підтверджує факт поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» з 31 жовтня 2018 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірним наказу № 454/ос від 31 жовтня 2018 року «По особовому складу», суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача з роботи за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України було проведено з порушенням вимог трудового законодавства. При цьому суди правильно взяли до уваги наказ директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 27 грудня 2018 року № 609/ос, яким позивача поновлено на роботі на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» з 31 жовтня 2018 року. Вказаний наказ підтверджує визнання відповідачем незаконності звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що рішення місцевого суду та оскаржувана постанова в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним наказу № 454/ос від 31 жовтня 2018 року «По особовому складу» ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, вказані судові рішення в означеній частині підлягають залишенню без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення з АТ «Українська залізниця», на користь ОСОБА_1 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки відшкодування моральної шкоди позивач просив стягнути з директора філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» Міняйла М. Б., однак вказана особа не була залучена до участі у справі. В касаційній скарзі не наведено доводів на спростування висновків апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, а оскаржуване судове рішення переглядається в касаційному порядку в межах касаційної скарги.

Таким чином, оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, то вказане судове рішення апеляційного суду в означеній частині підлягає залишенню без змін.

Разом з тим Верховний Суд не може погодися з висновками судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних ОСОБА_1 про скасування наказу ПАТ «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу», поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на таке.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає працівнику можливість приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у видачі наказу про поновлення працівника на роботі та виникає у роботодавця відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц (провадження № 61-24060св18).

У справі, яка переглядається, судами було встановлено, що наказом директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 27 грудня 2018 року № 609/ос було скасовано оспорюваний позивачем наказ від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу», а також поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» з 31 жовтня 2018 року. Тобто до ухвалення рішення місцевим судом відповідач фактично виконав частину заявлених вимог позивача.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося не врегульованих питань.

За встановлених в цій справі обставин, оскільки відповідач наказом від 27 грудня 2018 року № 609/ос з власної ініціативи скасував оспорюваний позивачем наказ від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу», а також поновив ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» з 31 жовтня 2018 року, то на час ухвалення рішення місцевим між сторонами фактично був відсутній предмет спору щодо скасування наказу від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу» та поновлення позивача на роботі.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про те, що судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу ПАТ «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 454/ос «По особовому складу», поновлення його на роботі не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 2 частини першої статті 255 та частини першої статті 414 ЦПК України є підставою для їх скасування в указаній частині із закриттям провадження у справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Українська залізниця» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив з того, що ці вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі. При цьому суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що позивач хоча й був поновлений на роботі з 31 жовтня 2018 року, однак це поновлення відбулося наказом від 27 грудня 2018 року. Тобто в період після 31 жовтня 2018 року до 27 грудня 2018 року мав місце вимушений прогул ОСОБА_1 .

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Враховуючи те, що 31 жовтня 2018 року було видано наказ про звільнення позивача з цього числа, то для розрахунку середньої заробітної плати необхідно взяти два останні місяці до моменту звільнення, тобто серпень-вересень 2018 року.

Місцевим судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за серпень-вересень 2018 року складає 3 268,08 грн, що підтверджується довідкою АТ «Українська залізниця» від 12 березня 2019 року № 316.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 відпрацював 22 дні, а у вересні - 20 днів, тобто разом 42 дні.

В період з 01 листопада 2018 року (перший день після звільнення) по 26 грудня 2018 року (останній день перед поновленням) включно вимушений прогул ОСОБА_1 складає 39 днів.

Як роз`яснено в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів складає 127 455,12 грн (3 268,08 грн х 39 днів ).

З дня поновлення позивача на роботі наказом від 27 грудня 2018 року № 609/ос він відповідно до положень статей 21, 94 КЗпП України має право на отримання заробітної плати, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу після поновлення на роботі не підлягають задоволенню, а вимог про стягнення з відповідача заробітної плати він не заявляв.

Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову на підставі статті 412 ЦПК України.

Також Верховний Суд не може погодися з висновком апеляційного суду про скасування додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року у зв`язку з відсутністю правових підстав для відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу та судового збору з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками, наведеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2020 року у справі № 909/452/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 925/1067/19, від 19 серпня 2020 року у справі № 910/6029/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4387/19 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).

Разом із заявою про ухвалення додаткового рішення позивач та його представники подали до місцевого суду: укладену між ОСОБА_1 та адвокатом Бушуєвим М. О. додаткову угоду № 1 від 20 червня 2019 року з чітким переліком наданої правничої допомоги та вартістю кожної послуги окремо; підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Бушуєвим М. О. акт прийняття-передачі наданих юридичних послуг від 20 червня 2019 року, за яким загальна вартість наданих послуг складає 100 738,26 грн; укладену між ОСОБА_1 та адвокатом Горою Р. М. додаткову угоду № 1 від 20 червня 2019 року з чітким переліком наданої правничої допомоги та вартістю кожної послуги окремо; підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Горою Р. М. акт прийняття-передачі наданих юридичних послуг від 20 червня 2019 року, за яким загальна вартість наданих послуг складає 62 762 грн.

При цьому позивач та його представники не надали документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інші банківські документи).

Однак згідно з пунктами 2.1 вищевказаних додаткових угод, їх сторони домовилися про оплату послуг з представництва інтересів у суді першої інстанції шляхом сплати клієнтом адвокату 100 % вартості послуг протягом 30-ти днів з дня винесення рішення судом першої інстанції.

Ухвалюючи додаткове рішення, місцевий суд виходив з доведеності витрат позивача на правничу допомогу в загальній сумі 163 500,26 грн та стягнув ці витрати з відповідача на користь ОСОБА_1 .

Скасовуючи додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати позивачем таких коштів та в судовому засіданні суду першої інстанції до закінчення судових дебатів позивач і його представники не заявили про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вищенаведені умови додаткових угод (пункти 2.1), укладених між ОСОБА_1 та адвокатами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , не перевірив, чи дотримано позивачем та його представниками п`ятиденного строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, на подання доказів розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити, після ухвалення рішення суду, а також не врахував, що неподання відповідних доказів протягом зазначеного строку має наслідком залишення такої заяви без розгляду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не дослідив належним чином зібраних доказів, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про скасування додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року, залишивши фактично без вирішення в установленому законом порядку вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення доказів.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного розподілу судових витрат між сторонами, ухвалене ним судове рішення в частині скасування додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним залишити без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу та поновлення на роботі скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу та поновлення на роботі закрити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 127 455 (сто двадцять сім тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) грн 12 коп. (без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів).

Постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року в частині скасування додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов