КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 361/7661/19 Головуючий у суді першої інстанції: Сердинський В.С.
Номер провадження: 22-ц/824/9194/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Іванченка М.М.

при секретарі - Перебитюку А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року в Броварський міськрайонний суд Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовної заяви, ОСОБА_1 вказував, що між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, який 08 липня 2015 року зареєстровано у виконавчому комітеті Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, актовий запис № 8.

Від спільного подружнього життя мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, подружнє життя не склалося, оскільки у них виявились несумісні характери та різні погляди на життя, в результаті чого виникають постійні сварки та непорозуміння, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть з вересня 2019 року.

З цих причин позивач вважає, що примирення між ними неможливе, термін на примирення не потрібен, тому просив шлюб між ними розірвати. Зазначав, що майнового спору між подружжям немає.

ОСОБА_2 , 04 лютого 2020 року подала до суду заяву за змістом якої вона позовні вимоги ОСОБА_1 визнає та просила задовольнити позов.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований 08 липня 2015 року у виконавчому комітеті Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, актовий запис №8 розірвано.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, позивач просив рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вказав, що судом першої інстанції не було з`ясовано: чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей, а тому, на думку апелянта, судом першої інстанції неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, оскільки відповідач заперечував проти розірвання шлюбу.

Також, посилався на те, що суд першої інстанції грубо порушив ч. 5 ст. 211 ЦПК України, так як під час розгляду справи по суті взагалі не сприяв примиренню сторін, тому, що позивач мав намір відмовитись від поданого позову.

Позивач, також посилається на те, що він належним чином не повідомлявся про дату, час і місце розгляді даної справи тому, суд не мав права приймати рішення по справі за таких обставин.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У встановлений судом строк, відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходив.

Від ОСОБА_1 , 09 листопада 2020 року до апеляційного суду надійшла заява про зміну прохальної частини апеляційної скарги, однак вказана заява не підлягає розгляду, так як відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги, особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

За правилами ч. 2, ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано 08 липня 2015 року, виконавчим комітетом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, актовий запис № 8 (а.с. 4).

Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3).

Частиною 1 ст. 24 СК України, визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них на підставі постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану, відповідно до статей 106 та 107 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Судом встановлено, що сторони подружніх стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 84 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07 листопада 2013 року (заяви N № 29381/09 та № 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, у рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено, що стосується права на приватне та сімейне життя, суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.".

Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що вказано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок», частиною 1 підпункту «с» якої передбачено, однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Так, відповідно до ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них.

Частина 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

В практиці ЄСПЛ, поняття «приватного та сімейного життя» не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява № 44647/98).

Приписами ч. 3 ст. 105 СК України передбачено, що, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

У ст. 110 СК України зазначено, що, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідач ОСОБА_2 , 04 лютого 2020 року звернулась до суду з заявою зі змісту якої вбачається, що позовні вимоги вона підтримує, просить їх задовольнити у підготовчому судовому засіданні, розгляд справи проводити за її відсутності (а.с. 14).

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком Броварського міськрайонного суду Київської області про наявність підстав для розірвання шлюбу, оскільки чоловік та дружина не бажали продовжувати шлюбні відносини про що свідчить позовна заява та заява про визнання позову.

Посилання апелянта на те, що він не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , 04 лютого 2020 року звернувся до суду із заявою, у якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в підготовчому судовому засіданні, а розгляд справи проводити за його відсутності.

Посилання апелянта на те, що позивач мав намір відмовитись від поданого позову є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Однак, заява позивача про відмову від позову, в матеріалах справи відсутня. Більше того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 , згідно якої він підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Підтвердження того, що Броварським міськрайонним судом Київської області при ухваленні рішення у справі порушено норми процесуального права апеляційним судом не встановлено.

Інших доводів, які могли б спростувати висновок суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку, суду стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач по справі ОСОБА_2 померла.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України визначено, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 377 ЦПК України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

М.М. Іванченко