Провадження №22-ц/812/87/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участі представника відповідача АТ «Альфа-Банк» Степаненко О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 490/9593/19 за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 14 листопада 2019 року, повний текст якої складений в той же день, у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Енерго» Марянчук Наталі Володимирівни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення,

у с т а н о в и л а :

08 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Енерго» Марянчук Наталі Володимирівни, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення.

Позов обґрунтований тим, що 17 квітня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Енерго» Марянчук Н.В. було проведено перереєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на нового власника - АТ «Укрсоцбанк» на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Підставою зміни власника квартири зазначений договір іпотеки №4432, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. 02 серпня 2007 року, який був укладений між позивачем (іпотекодавцем) та АТ «Укрсоцбанк» (іпотекодержателем).

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визнати незаконними дії державного реєстратора КП «Енерго» Марянчук Н.В. щодо проведення 17 квітня 2019 року державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк».

14 листопада 2019 року позивач звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити вчиняти будь-які дії у відношенні вказаної квартири, а саме: входження в спірну квартиру представника АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, вселення представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, реєстрацію представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб в спірній квартирі як постійних чи тимчасових мешканців. Заява мотивована тим, що АТ «Укрсоцбанк» має намір продати вказану квартиру, оскільки спірну квартиру банк виставив на продаж.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Накладено обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна.

Ухвала мотивована тим, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

За такого, що стосується вимог про заборону вчиняти будь-які дії у відношенні вказаної квартири, а саме: входження в спірну квартиру представника АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, вселення представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, реєстрацію представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб в спірній квартирі як постійних чи тимчасових мешканців, то у їх задоволенні слід відмовити, оскільки забезпечення вимог саме в такий спосіб не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України.

Між тим, наявність майнового спору між сторонами, обсяг позовних вимог, враховуючи вимоги співмірності виду забезпечення позову із заявленими вимогами, суд приходить до висновку, що вимоги про забезпечення позову підлягають частковому задоволенню, оскільки наявні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову саме у вигляді заборони відчуждення на зазначене нерухоме майно, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Щодо інших вимог заяви, то оскільки позивачка в своїй заяві зазначає, що вона вже виселена зі спірної квартири ще у травні 2019 року та працівниками банку унеможливлено їй доступ до квартири, то забезпечення позову у спосіб заборони відповідачу на теперішній час використовувати цю квартиру за призначенням не тягне за собою неможливість поновлення порушених прав позивача, на захист яких вона звернулася до суду.

В апеляційній скарзі представник АТ «Укрсоцбанк» просить увалу суду скасувати, постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що між сторонами виник спір і невжиття заходів забезпечення позову у разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду є помилковим. Судом не враховано, що обраний позивачем вид забезпечення позову є неспівмірним із предметом позову про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведено державну реєстрацію права власності. Крім того, задоволення заяви про забезпечення позову порушує права АТ «Укрсоцбанк» на володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на необґрунтованість апеляційної скарги і просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відзив мотивований тим, що суд, накладаючи арешт на квартиру дійшов правильного висновку, що між сторонами справи виник спір та невжиття вказаних заходів забезпечення позову у разі його задоволення може суттєво ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки Банк має намір продати дану квартиру.

20 грудня 2019 р. на адресу Миколаївського апеляційного суду від представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») надійшла заява про заміну відповідача на правонаступника, а саме - АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк».

У заяві АТ «Альфа-Банк» вказує, що 10 вересня 2019 р. загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

03 грудня 2019 р. АТ «Укрсоцбанк» припинило свою діяльність, правонаступником всіх прав та обов`язків став АТ «Альфа-Банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача - Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції в цілому відповідає.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони вчиняти будь-які дії у відношенні вказаної квартири, а саме: входження в спірну квартиру представника АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, вселення представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, реєстрацію представників АТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб в спірній квартирі як постійних чи тимчасових мешканців, позивачка посилалась на те, що АТ «Укрсоцбанк» має намір продати вказану квартиру, оскільки спірну квартиру банк виставив на продаж.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з наявності майнового спору між сторонами, обсягу позовних вимог та вважав, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони відчуження спірного нерухомого майно, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Вирішуючи питання правильності висновків суду, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії;

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

У справі, яка переглядається, позивачка на підставі пунктів 1, 3 частини 1 статті 150 ЦПК України просила про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборону вчиняти дії стосовно цього майна.

Як убачається зі матеріалів справи, 02 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 640/418-К418, за яким ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 84000 доларів США.

В забезпечення виконання позичальником зазначеного кредитного договору 02 серпня 2007 року між ОСОБА_1 (заставодавець) та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатеь) було укладено договір іпотеки №4432, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В., за яким в іпотеку була передана належна позивачці на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

17 квітня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Енерго» Марянчук Н.В. було проведено перереєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на нового власника - АТ «Укрсоцбанк» на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

Посилаючись на незаконність перереєстрації права власності на квартиру за Банком, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Тобто між сторонами виник спір стосовно правомірності позбавлення ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно.

За такого позовна заява ОСОБА_1 містить немайнову вимогу, рішення про задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, тоді як суд помилково виходив з майнового характеру спору.

Звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, позивачка обґрунтовувала її можливістю продажу квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за Банком, до закінчення розгляду зазначеного позову.

Згідно змісту позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 , предметом спору у цій справі є визнання незаконною державну реєстрацію права власності на належне їй нерухоме майно за іншою особою, тобто зі змісту позовної заяви вбачається наявність спору між сторонами щодо законності вчинення відповідних реєстраційних дій щодо переходу права власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Оскільки у цій справі позивач звернувся до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то у такому випадку не мала взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи, враховуючи, що Банком проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за собою, а позивач оскаржує таку перереєстрацію у судовому порядку шляхом подання позову про визнання дій державного реєстратора незаконними та скасування державної реєстрації, через те, що вважає, що таку реєстрацію права власності здійснено з порушенням норм чинного законодавства, а також позивачем надані доказі реальних намірів Банку продати квартиру (оголошення на сайті щодо продажу) - існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на цю квартиру та заборони на укладання будь-яких угод з її відчуження може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивачки (у разі задоволення позову), за захистом яких вона звернувся до суду. Адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи буде реалізовано спірну квартиру, то позивачка не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за її позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення її порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру щодо реєстрації права власності на яку виник цей спір та заборони на укладання будь-яких угод з її відчуження є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

За такого аргументи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову через недоведеність того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права та невірній оцінці обставин справи.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неспівмірність обраного судом способу забезпечення позову, оскільки з огляду на заявлені позовні вимоги, які по суті зводяться до оспорення переходу права власності на квартиру до Банку, а також докази реальності намірів Банку продати квартиру щодо якої виник спір, саме арешт цього майна та заборона його відчуження є співмірним заходом забезпечення позову.

Також не підтверджені будь-якими доказами твердження про порушення прав відповідача застосованими заходами забезпечення позову, оскільки квартира залишилась у його користуванні.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову остаточно дійшов правильного висновку про часткове її задоволення, а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги розподіл судових витрат має бути здійснений за наслідками розгляду справи.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа Банк» залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 22 січня 2020 року