Справа № 303/1801/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 серпня 2019 року (головуючий суддя Кость В.В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третьої особи без самостійних вимог: Органу опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, -

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, який мотивовано тим, що з 21.01.2006 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.10.2011. Від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказувала, що відповідач не приймає участі у житті дітей, стягнуті рішенням суду аліменти - не сплачує.

Зазначала, що має намір забезпечити відпочинок дітей за кордоном для підвищення рівня світогляду, покращення стану їх здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. 13.01.2017 на підставі нотаріально-посвідченого дозволу відповідача, позивачем було виготовлено дітям паспорти громадян України для виїзду за кордон. Однак із березня 2017 ОСОБА_3 не відомо місце знаходження відповідача, що позбавляє її можливості отримати нотаріально-посвідчений дозвіл на виїзд дітей за кордон, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Посилаючись на дані обставини, просила надати дозвіл для виїзду за кордон, оформлення віз та тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя (Чехії, Словаччини, Угорщини, Румунії) неповнолітнім: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди та супроводу батька, в супроводі матері, до досягнення дітьми 16 років.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 серпня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Надано дозвіл дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тимчасово виїжджати за межі території України до країн: Чехії, Словачинни, Угорщини, Румунії, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_1 , в супроводі матері - ОСОБА_3 , протягом шістдесяти днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 . Просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .

В обґрунтування скарги посилається на те, що ОСОБА_3 має намір виїхати за кордон із дітьми на тривале перебування, перевести дітей на навчання до іноземної держави, що унеможливить спілкування батька з дітьми; у позові ОСОБА_3 не наведено доводів та не надано доказів щодо місця запланованого відпочинку, його тривалості, доказів повернення на територію України; у зв`язку з цим позивачем не доведено чи буде відповідати найкращим інтересам дітей дозвіл на виїзд за кордон.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідач та його представник в судове засідання апеляційного суду не з?явились. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Клопготань про відкладення розгляду справи не надходило. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності відповідача та його представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позицію позивача та її представника, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 21.01.2006 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.10.2011. Від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

У даній справі рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено частково. Надано дозвіл дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тимчасово виїжджати за межі території України до країн: Чехії, Словачинни, Угорщини, Румунії, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_1 , в супроводі матері - ОСОБА_3 протягом шістдесяти днів з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Такий дозвіл надано з дотриманням рівності прав та обов`язків батьків відносно виховання дітей, виходячи з принципів розумності, добросовісності, справедливості, з урахуванням того, що виїзд відповідатиме інтересам дітей, оскільки сприятиме їх фізичному, розумовому та духовному розвитку, Крім того, ОСОБА_3 працює у Чеській Республіці (а.с.65) та має можливість забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю до зазначених в судовому рішенні країн відповідатиме найкращим інтересам дітей, оскільки країни прямування є розвинутими країнами Європейського Союзу.

Посилання апелянта на те, що позивачка має намір виїхати за кордон із дітьми на тривале перебування, перевести дітей на навчання до іноземної держави, не має наміру повертати дітей до України - є необґрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів такого матеріали справи не містять. При цьому оскаржуваним рішенням суду визначено конкретний 60-денний період виїзду дітей за кордон.

Інших доводів, які б мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи, скаржником не наведено.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 січня 2020 року.

Головуюча:

Судді: