ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5772/17
провадження № 2/753/2684/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2020 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Козін В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та моральної шкоди, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що 15 листопада 2016 року о 18 год. 00 хв. на вул. А.Ахматової, 15 в місті Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, при якій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Ваз-21101», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності руху, внаслідок чого здійснив з автомобілем «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , під його керуванням, зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних забів. Постановою Дарницького районного суду м. Києві від 20 лютого 2017 року, яка набула чинності, провадження відносно ОСОБА_2 щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 та ст. 38 КпАП України - за закінченням строків накладення адміністративного стягнення. З метою визначення дійсного розміру збитку, завданого пошкодженому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ним замовлено проведення автоторознавчого дослідження. Так, згідно рахунків та акту виконаних робіт від 28 березня 2017 року з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість збитку завданого автомобілю «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , встановлено у сумі 13 200 грн. 00 коп., яка ним понесена та яку просить стягнути з відповідача, як заподіювача збитків. Окрім того, зважаючи на наслідки протиправних дій відповідача, як заподіювача збитків та винуватця дорожньо-транспортої пригоди, вважає, що йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі по 10 000 грн. 00 коп., й просить стягнути її з винуватця такої пригоди. Водночас, ним понесені витрати на отримання правової допомоги в сумі 5 000 грн. 00 коп., які також просить стягнути з відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: стягнути з відповідача, як винуватця дорожньо-транспортої пригоди 13 200 грн. 00 коп. - матеріальних збитків та 10 000 грн. 00 коп. - моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, й за наслідками розгляду справи вирішити питання про понесені ним судові витрати - судовий збір та витрати на правову допомогу.

Представник відповідача ОСОБА_3 , діюча на підставі довіреності від 17 червня 2017 року (а.с.30), в судовому засіданні позовні вимоги не визнала уцілому та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю й, зважаючи на особу позивача, з підстав неналежної особи позивача, яка наділена правом звернення до суду із цим позовом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що 15 листопада 2016 року о 18 год. 00 хв. на вул. А.Ахматової, 15 в місті Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, при якій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Ваз-21101», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності руху, внаслідок чого здійснив з автомобілем «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача, зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних забів.

Постановою Дарницького районного суду м. Києві від 20 лютого 2017 року, яка набула чинності, провадження відносно ОСОБА_2 щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, закрито на підставі п. 7 ч.1 ст. 247 та ст. 38 КпАП України - за закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

З метою визначення дійсного розміру збитку, завданого пошкодженому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем замовлено проведення автоторознавчого дослідження.

Так, згідно рахунків та акту виконаних робіт від 28 березня 2017 року з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість збитку завданого автомобілю «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , встановлено у сумі 13 200 грн. 00 коп., яка позивачем понесена та яку позивач просить стягнути з відповідача, як заподіювача збитків (а.с. 101-102).

Водночас, як встановлено в ході розгляду справи позивач не є власником автомобіля «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , спір щодо завданих збитків якого є предметом спору, натомість його власником є інша особа - ОСОБА_4 (дочка позивача), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 20.06.2009 року ВРЕВ-4 УДАІ в м. Києві (а.с. 14 - 15), й згідно особливої відмітки цього свідоцтва позивач ОСОБА_1 наділений лише правом керування цим транспортним засобом, що визнається позивачем.

Відповідно, позивач, не будучи власником майна - автомобіля «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , звернувся до суду із позовом про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та моральної шкоди, пов`язуючи свої вимоги із збитками, завданими майну - автомобілю «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , який йому не належить, відповідно такий позивач не наділений правом вимоги щодо такого майна, відтак правом звернення до суду із цим позовом, тобто є неналежним позивачем.

При цьому власник такого майна ОСОБА_4 до суду із цим позовом не зверталась.

Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України).

З метою забезпечення процесуальної рівності та змагальності учасників процесу, й з метою об`єктивності розгляду справи, на підставі ст. 12 ЦПК України суд звернув особливу увагу позивача на його право бути позивачем у такому позові, проте останній не надав суду доказів про таке право.

Відсутність таких доказів не спростовується й позивачем, який був присутній під час розгляду справи.

Позов, поданий неналежним позивачем, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Статтею 11 ЦК України визначені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, статтею 12 цього кодексу - здійснення цивільних справ, а положеннями статті 13 ЦК України - межі здійснення цивільних прав. Водночас, позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду із цим позовом, на таке уваги не звернув.

Суд, зважаючи на спірні правовідносини, їх учасників,встановивши предмет спору та належність спірного майна певній особі, яка не є позивачем, враховуючи той фактор, що позов пред"явлено неналежним позивачем, приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні цього позову.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, водночас зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст. 44 ЦПК України).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Зважаючи на наслідки розгляду справи, з урахування положення ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 12, 13, 22, 1166, 1187 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Закону України «Про страхування», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: