Справа №295/5292/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі - Зубрицькій Т.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за користування грошовими коштами,-

встановив:

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що 11.04.2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 як позикодавець надав 75 000,00 грн. із зобов`язанням позичальника ОСОБА_2 повернути їх в строк до 21.10.2015 року.

Договором від 20.04.2015 року сторони погодили надання у позику ОСОБА_2 960 доларів США із терміном повернення 21.10.2015 року.

Внаслідок ухилення відповідача від взятих на себе зобов`язань з повернення отриманих коштів позивач звернувся до суду.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 18.04.2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики від 11.04.2015 року в сумі 6400 доларів США (еквівалент 174 274,95 грн.) та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 6760,78 грн., заборгованість за договором позики від 20.04.2015 року в сумі 960 доларів США (еквівалент 26 141,24 грн.) та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 913,03 грн.

Позивач вказує на тривале невиконання рішення суду, та, з урахуванням поданих уточнень, просить стягнути з відповідача 45 240,83 грн. - інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, 15 735,02 грн. - 3 % річних, 788,70 грн. - витратні збитки.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зауважено на тому, що внаслідок незгоди із прийнятим судовим рішеннями у спорі про стягнення заборгованості та компенсаційних втрат ним 05.05.2017 року подано касаційну скаргу. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 09.11.2017 року зупинив виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15.02.2017 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18.04.2017 року до закінчення касаційного провадження. Відповідач вказує, що тривалість розгляду касаційної скарги не може покладатись у вину боржника.

Крім того, на думку сторони, вимога щодо інфляційних втрат є безпідставною, оскільки предметом грошового зобов`язання за договорами позики є грошові кошти, визначені еквівалентом в іноземній валюті. На час подання відзиву грошове зобов`язання є виконаним. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якому звернуто увагу на свідомому затягуванні вирішення спору відповідачем та його представником шляхом подання касаційної скарги.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Зазначив, що заявлена сума в розмірі 45 240,83 грн. є інфляційними втратами з прострочення виконання зобов`язання щодо сплати 174 274,95 грн., які визначено рішенням апеляційної інстанції, а 15 735,02 грн. - виявляють 3 % річних від 208 090,00 грн., які обраховано Верховним Судом як загальна сума заборгованості позичальника. Додав, що кошти на рахунок йому надійшли 24.10.2019 року і саме на вказану дату здійснено нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

Грошова сума в розмірі 788,70 грн. окрім судового збору, за твердженням позивача, включає витрати, пов`язані із направленням поштової кореспонденції відповідачу.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у позові.

Судом встановлено наступні обставини.

11 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір безпроцентної позики № 11-04-2015/ДСА-ЗІА, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 кошти у розмірі 75 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути у строк до 21 жовтня 2015 року.

14 квітня 2015 року ОСОБА_2 складено розписку, згідно з якою він зобов`язався повернути до 01 листопада 2015 року 6 400,00 дол. США, замість 75 000,00 грн., отриманих згідно з договором від 11 квітня 2015 року № 11-04-2015/ДСА-ЗІА.

20 квітня 2015 року ОСОБА_2 складено розписку, згідно з якою він зобов`язався повернути 960,00 дол. США ОСОБА_1 у строк до 21 жовтня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 18.04.2017 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 11 квітня 2015 року у розмірі 6 400,00 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 174 274,95 грн., три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 6 760,78 грн. та заборгованість за договором позики від 20 квітня 2015 року у розмірі 960,00 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 26 141,24 грн., три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 913,03 грн.

Правовідносини сторін є заснованими на договорах позики, фактичне укладення та зміст яких учасникам не оспорюється, та продовжені внаслідок порушення позичальником строку виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З огляду на положення даної норми, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки та у розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки чинне законодавство не містить заборон на встановлення природи зобов`язань в частині визначення їх валюти, зокрема за договором позики, їх виконання можливе шляхом повернення як національної грошової одиниці, так і іншої, погодженої сторонами за договором.

Змістом рішення Апеляційного суду Житомирської області підтверджено пред`явлення позову про стягнення суми позики в грошовій одиниці - гривні.

Змінюючи рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18.04.2017 року в частині визначення грошової одиниці, передбаченої до стягнення, Верховний Суд зауважив, що апеляційним судом у порушення вимог процесуального закону визначено суму заборгованості в іноземній валюті.

Таким чином, Верховним Судом підтверджено право позивача на отримання коштів за договорами позики, які укадені із зобов`язанням повернення іноземної валюти (доларів США), в гривнях.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Початково виниклі боргові зобов`язання позичальника, що грунтуються на договорах позики з визначенням іноземної валюти, є трансформованими судовим рішенням у зобов`язання зі сплати коштів, визначених в грошовій одиниці - гривні.

За положеннями ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Як зазначалось вище, рішення Апеляційного суду Житомирської області в резолютивній частині містить посилання одночасно на дві грошові одиниці як долар США, та її еквівалент у гривні.

Дата розв`язання спору Верховним Судом не може вказувати на час, з якого виконання зобов`язання є простроченим, при цьому підтверджує правомірність очікування з боку позивача сплати заборгованості у гривнях.

На думку суду, ухвалення апеляційною інстанцією рішення із визначенням, в тому числі, заборгованості у гривнях, виявляє встановлення зобов`язання, строк виконання якого визначається датою прийняття такого рішення.

Обставини щодо касаційного оскарження рішення суду, фактичного зупинення його виконання не можуть впливати на перебіг строку прострочення, оскільки обмежуються лише процесуальними положеннями та не пов`язуються з нормами матеріального права, що визначають належність виконання зобов`язання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на викладене, визначені за судовим рішенням грошові суми в розмірі 174 274,95 грн. та 26 141,24 грн. є розміром грошового зобов`язання, яке виникло у відповідача, з терміном прострочення - з наступного дня з часу ухвалення рішення до сплати заборгованості - 18.10.2019 року.

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 18.04.2017 року з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 року, заборгованість стягнута саме в грошовій одиниці - гривні, позивач позбавлений в інший спосіб, окрім як перед`явлення вимог про стягнення інфляційних втрат, здійснити захист від знецінення національної валюти, що відбулось на протязі тривалого часу.

Суд відхиляє доводи позивача про необхідність обмеження періоду нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних 24.10.2019 року - датою зарахування коштів на рахунок позивача, оскільки, як підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами (квитанціями про переказ коштів), грошові кошти в сумі 229 099,00 грн., 6664.20 грн., 443.00 грн. перераховано отримувачу - Богунському ВДВС м. Житомир ГТУЮ, 18.10.2019 року.

З цього приводу суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» Банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

За положеннями ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов`язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки.

Пунктом 11 розділу VII «Інструкції з організації примусового виконання рішень. затвердженої Наказ Міністерстваюстиції України» від 02.04.2012 № 512/5, визначнео, що при надходженні коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби чи рахунок авансового внеску відповідальна особа органу державної виконавчої служби повинна невідкладно повідомити начальника органу державної виконавчої служби, від якого боржника чи стягувача надійшли кошти і в якій сумі. Начальник органу державної виконавчої служби на виписці з рахунку Державної казначейської служби України або банку ставить напис "ознайомлений", підпис та дату ознайомлення.

Після цього відповідальна особа органу державної виконавчої служби невідкладно повідомляє державного виконавця про надходження депозитних сум. Державний виконавець на виписці Державної казначейської служби України або банку поряд із сумою, що надійшла на рахунок, ставить дату та підпис.

Оскільки за положеннями ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом, підстави для покладання відповідальності на боржника за прострочення виконання зобов`язання після дати переказу коштів на рахунки виконавчої служби відсутні.

За таких обставин, інфляційні втрати з врахуванням встановленого індексу інфляції за період з травня 2017 року по вересень включно 2019 року становитиме: 174 274,95 грн. * 1,26 (загальний індекс інфляції) - 174 274,95 грн. = 45 311,49 грн.

Суд вважає необхідним задовольнити заявлені вимоги про стягнення інфляційних втрат в повному обсязі та стягнути з відповідача заявлені позивачем 45 240,83 грн.

Розмір 3 % річних за користування коштами (174 274,95 грн. та 26 141,24 грн.)у період з 19.04.2017 року по 18.10.2019 року становить: 20 416,19 грн. * 3 % * 913 днів прострочення /365/100 = 15 039,45 грн.

Нарахування 3 % річних на загально визначену грошову суму в розмірі 208 090,00 грн., яка включає в себе суму боргу з урахуванням вже нарахованих 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за договорами позики, не грунтується на вимогах закону, а наведена сума, що обтяжена іншими складовими, не може братись до уваги як базова.

Суд відмовляє у стягненні коштів в сумі 83,80 грн., які витрачено позивачем на відправлення поштової кореспонденції.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Надані позивачем квитанції з оплати послуг поштового зв`язку не свідчать про використання таких послуг саме на відновлення порушеного права.

Враховуючи вищенаведене, суд задовольняє позов у вищевказаній частині.

Керуючись ст.ст. 141, 258-279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , інфляційні втрати за період з 19.04.2017 року по 18.10.2019 року в сумі 45 240,83 грн., три відсотки річних за період з 19.04.2017 року по 18.10.2019 року в сумі 15 039,45 грн.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Повне рішення суду буде виготовлене 24.01.2020 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов