Ухвала

Іменем України

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 274/6230/14-ц

провадження № 61-22307ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання недійсною реєстрації права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання недійсною реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, яке видане на підставі розпорядження (наказу) Управління житлово-комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій Бердичівського міського виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 26 грудня 2007 року за № 19240, належала ОСОБА_2 .

Підставою для приватизації даної квартири стала заява ОСОБА_2 про передачу квартири в приватну власність.

28 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Також позивач зазначав, що у спірній квартирі станом на 26 грудня

2007 року, тобто на час здійснення ним приватизації вказаного житла, були зареєстровані та проживали його дочка і її малолітній син, яка дозволу на приватизацію квартири від свого імені та імені малолітньої дитини не давала. Таким чином, при проведені приватизації даної квартири Бердичівською міською радою Житомирської області не були враховані інтереси його доньки та інтереси її малолітньої дитини - ОСОБА_4 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 09 листопада 2011 року, яке залишене без змін рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2012 року, скасовано розпорядження органу приватизації відділу житлово-комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій Бердичівського міськвиконкому Бердичівської міської ради від 25 грудня 2007 № 19240 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру та визнано недійсною реєстрацію права власності на неї.

Посилаючись на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки суперечить вимогам частини 1 статті 215 ЦК України,

ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсною реєстрацію права власності на вказану квартиру.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського МНО, та зареєстрований в реєстрі № 6502.

Визнано недійсною реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 20 липня 2016 року залишено без змін.

Додатковим рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2016 року зобов`язано ОСОБА_3 повернути квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачені нею кошти за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у сумі 4 162 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зміст договору купівлі-продажу квартири, який оспорюється, суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Разом з тим, відмовляючи у застосуванні строків позовної давності, суд зазначив, що про порушення прав позивача, його дочки та малолітнього онука, які були допущені під час приватизації їх помешкання та відчуження спірної квартири, ОСОБА_2 стало відомо лише 23 січня

2012 року - в день, коли набрало чинності рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2011 року. Отже, перебіг строку позовної давності слід рахувати саме з цієї дати, а датою звернення позивачем з позовом до суду є 12 листопада 2014 року.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 20 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У поновленні строку позовної давності ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , відмовлено.

У задоволенні позову до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що підставою для приватизації спірної квартири стала особиста заява ОСОБА_2 про передачу житла у його приватну власність. Таким чином ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу знав або міг знати про порушення при проведені приватизації даної квартири Бердичівською міською радою Житомирської області прав та інтересів його доньки та її малолітньої дитини. Тому, у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження відділу житлово-комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій Бердичівського міського виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 26 грудня 2007 року № 19240, належала ОСОБА_2 .

Підставою для приватизації даної квартири стала заява ОСОБА_2 про передачу квартири в приватну власність.

28 грудня 2007 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 09 листопада 2011 року скасовано розпорядження органу приватизації -відділу житлово-комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій Бердичівського міського виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 25 грудня 2007 року № 19240 про приватизацію квартири

АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_2

26 грудня 2007 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказане житло.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2011 року

у вказаній частині залишено без змін.

Посилаючись на встановлені вказаними судовими рішеннями порушення, 12 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернуся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

від 28 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом МНО Богатирчуком А. М., зареєстрованого в реєстрі за № 6502.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, правонаступником якого залучено до справи його доньку - ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмово згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку).

Статтею 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 як на підставу заявлених позовних вимог посилався на частину першу статті 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з обґрунтованості позовних вимог, а також з того, що відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», заява № 14902/04, від 20 вересня 2011 року).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що підставою для приватизації спірної квартири стала особиста заява ОСОБА_2 про передачу житла у його приватну власність та врахувавши, що на момент приватизації донька дозволу на приватизацію квартири від свого імені та імені малолітньої дитини не давала, отже ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного договору знав або міг знати про порушення при проведені приватизації даної квартири Бердичівською міською радою Житомирської області прав та інтересів його доньки та її малолітньої дитини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що, звернувшись до суду із даним позовом у листопаді 2014 року, ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , пропустив установлений законом строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подано заяву, що є підставою для відмови у позові у даній справі.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання недійсною реєстрації права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк