Справа № 444/1475/20
Провадження № 2/444/764/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

11 грудня 2020 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Мікула В. Є.

секретар судового засідання Сагаль Д.А.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним праворушенням ,-

ВСТАНОВИВ :

позивачка ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_3 у якому просить стягнути з відповідача на її користь завданої матеріальної шкоди в розмірі 48904,68 грн. та завдану моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що є потерпілою особою у кримінальному правопорушенні, вчиненого відповідачем. Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 05.03.2020р. обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, 4 ст. 358, ч.2 ст. 185 КК України - ОСОБА_3 , звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень ст.. 49 КК України. Кримінальне провадження № 0000011 від 03.01.2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1,4 ст. 358, ч.2 ст. 185 КК України закрито. Просить стягнути матеріальну та моральну шкоду понесену внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що з позовними вимогами не згідний, вважає такі не обгрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав. При розгляді кримінальної справи в суді ОСОБА_3 , своєї вини не визнавав. Його вина не встановлена вироком суду, а ухвалою суду його звільнено від кримінальної відповідальності у зв"язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК України. Відповідач не заперечує про підроблення документів, однак заперечив факт зняття готівки з карточки належної ОСОБА_4 . А відтак вважає, що вимога про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням є безпідставною, оскільки відсутня сама подія злочину.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві по суті.

У судовому засіданні відповідач та його представник з приводу позову заперечили з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

05.03.2020 року Жовківським районним судом Львівської області постановлено ухвалу, якою обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, 4 ст. 358, ч.2 ст. 185 КК України - ОСОБА_3 , звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень ст.. 49 КК України. Кримінальне провадження № 0000011 від 03.01.2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1,4 ст. 358, ч.2 ст. 185 КК України закрито.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративні справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно із ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайнових прав фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, з огляду на положення ст.1166 ЦК, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний звязок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Судом встановлено, що згідно наданих доказів позивачем, а саме наявних у матеріалах справи копії ухвали судового засідання про закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , останній було завдано матеріальної шкоди в розмірі 48904,68 грн. в свою чергу, доводи, наведені відповідачем нічим не підтверджуються та є безпідставними.

Щодо заявленої моральної шкоди у розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне.

Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, що регулюється ст. ст. 1167, 1177 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 цього Кодексу шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 23 цього Кодексу моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Враховуючи встановлені обставини, суд прийшов до переконання, що моральні страждання викликані у позивача саме з вини відповідача через вчинення відносно її здоров`я кримінального правопорушення.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд враховує положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, суд прийшов до переконання, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений позивачем не відповідає вимогам поміркованості, виваженості, розумності та справедливості.

З огляду на вищезазначені обставини, зважаючи на принципи рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, беручи до уваги, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз, враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до її збагачення, суд прийшов висновку що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.

Щодо стягнення судових витрах суд зазначає наступне.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Позивач просив стягнути з відповідача 9000, 00 грн. витрат на правничу допомогу та 840,80 грн. сплаченого судового збору.

На підтвердження позовної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу позивач подала копію договору № 26/2/12 про надання професійної правничої допомоги та копію довідки АТ КБ "ПриватБанк" про те, що ОСОБА_4 за період з 06.06.2020р по 06.06.2020р. здійснила переказ на ім"я ОСОБА_1 в сумі 330 Євро, однак не зазначено призначення платежу.

Відповідно до п.48 Постанови пленуму ВССУ№ 10 від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п.47 цієї Постанови. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд враховує, що в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги, однак відсутні опис наданих послуг та документи, що підтверджують певну суму витрат. Тому, у задоволенні позовної вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в сумі 840,80 грн..

Керуючись статтями 23, 141, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: с.Завадів, Жовківського району Львівської області, паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) - 48904,68 гривень завданої матеріальної шкоди та 2 000,00 гривень моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: с.Завадів, Жовківського району Львівської області, паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) 840,80 гривень - судового збору.

В задоволенні решта позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 16.12.2020р.

Суддя: Мікула В. Є.