КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/5800/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В.,

Суханової Є.М., із участю секретаря Линок В.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И В :

19 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір №15 про відступлення прав вимоги від 24 травня 2019 року, укладений між ПАТ «Родовід Банк» то ТОВ «Вердикт Капітал».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22 травня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №35/АК-00034.08.2, відповідно до умов якого останній отримав кредит для придбання авто у розмірі 13 513,91 доларів США, строком до 22 травня 2015 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, був укладений договір застави №35/АК-00034.08.2 від 22 травня 2008 року, предметом якого є автомобіль Деу, який на праві власності належить позивачу.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» суму простроченої заборгованості за кредитом та процентами у розмірі 11 286,17 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам - 50 000 грн.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року задоволено заяву ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником, а саме: замінено вибулого стягувача ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал» у справі №204/8097/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення за кредитним договором №35/АК-00034.08.2.

Позивачу стало відомо, що 24 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір №15 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Родовід Банк» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, у тому числі за кредитним договором №35/АК-00034.08.2, за яким боржником є ОСОБА_1 .

Згідно додатку №1 до договору, також було відступлено право вимоги по кредиту ОСОБА_1 по договору №35/АК-00034.08.2 на загальну суму заборгованості ( без пені ) - 297 870,92 грн.

Позивач вважає укладений договір №15 між відповідачами недійсним у зв`язку із тим, що з огляду на правову природу укладеного договору, який по суті є договором факторингу, позивач мав би бути його стороною як боржник, а отже вказаний договір не відповідає вимогам закону та в силу ч. 1 ст. 203 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що згідно із ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що між відповідачами укладено договір відступлення права вимоги за кредитними договорами, згода на укладення якого із боржниками, в тому числі і ОСОБА_1 , законом не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З огляду на вказане, вимоги позивача є недоведеними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушеннянорм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 22 травня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №35/АК-00034.08.2.

Відповідно до умов правочину, позивач отримав кредит у розмірі 13 513,91 доларів США терміном по 22 травня 2015 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом ( а.с. 12-15 ).

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між цими ж сторонами укладено договір застави №35/АК-00034.08.2-3 від 22 травня 2008 року, предметом якого є автомобіль Daewoo Lanos НОМЕР_1 , який на праві власності належить відповідачу ( а.с. 16-19 ).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2016 року у справі №204/8097/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» суму простроченої заборгованості за кредитом та процентами у розмірі 11 286,17 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам - 50 000 грн ( а.с. 20 ).

24 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір №15 про відступлення прав вимоги, за яким банк відступив новому кредитору, а останній набув права вимоги до позичальників та поручителів, зазначених в додатку №1 до вказаного договору ( а.с. 22-24 ).

Відповідно до вказаного додатку №1 до договору №15 від 24 травня 2019 року, договір №35/АК-00034.08.2, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк», міститься в переліку договорів за №215, що були відступлені за вказаним договором ( а.с. 25-28 ).

При цьому, 12 вересня 2019 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось із заявою до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником ( а.с. 29-32 ).

Ухвалою зазначеного місцевого суду від 16 жовтня 2019 року замінено вибулого стягувача ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал» у справі №204/8097/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення за кредитним договором №35/АК-00034.08.2. ( а.с. 33-36 ).

Не погодившись із укладеним між відповідачами правочином про відступлення прав вимоги, позивач 19 лютого 2020 року звернувся до суду із зазначеними вимогами ( а.с.1-8, 38 ).

З огляду на заявлений позов та апеляційні вимоги ОСОБА_1 , суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимоги ).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом ( стаття 514 ЦК України ).

Відступлення права вимоги ( цесія ) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки стаття 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу ( фінансування під відступлення права грошової вимоги ) одна сторона ( фактор ) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони ( клієнта ) за плату ( у будь-який передбачений договором спосіб ), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи ( боржника ).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів ( пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону ).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник ( або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу ) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу ( фінансування під відступлення права грошової вимоги ) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні ( відступленні права вимоги ).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17.

Таким чином, висновок місцевого суду про недоведеність позову, який не ґрунтуються на вимогах закону, з точки зору суду другої інстанції, є вірним і підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити і те, що спірний правочин між відповідачами не порушує будь-яких прав та законних інтересів позивача, які б могли бути захищені відповідно до положень ст. 15 ЦК України та ст. 4 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 16, 203, 204, 215, 512-516 ЦК України, ст.ст. 5, 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 5, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 203, 215, 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, ст. 350 ГК України, ст. 263 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16, є необґрунтованими та судом першої інстанції вказані доводи було спростовано в оскаржуваному судовому рішенні.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що між відповідачами було укладено договір факторингу, а не договір відступлення права вимоги ( договір цесії ), спростовуються вищезазначеною правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова